ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2023 року
м. Київ
справа № 161/10959/21  
провадження № 61-15240св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Романюк Леонід Сергійович, на постанову Волинського апеляційного суду у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І., від 28 вересня 
2023 року.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина. 
3.           Повідомляла, що до складу спадкового майна входить 1/2 частка квартири 
АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була набута ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_2 , за яку він особисто сплачував пайові внески.
4.           Посилалася на те, що ОСОБА_3 заповів їй все своє майно, але нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частки квартири з підстав відсутності у неї правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно.
5.           Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/2 частку квартири 
АДРЕСА_1 .
Основний зміст та мотиви судових рішення судів попередніх інстанцій 
6.           Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області              від 10 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
7.           Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину кооперативної квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
8.           Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого
2023 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 10 листопада 2022 року скасовано, справу призначено до судового розгляду.
9.           Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у складі судді Крупінської С. С. від 12 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
10.        Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину кооперативної квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
11.        Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
12.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна кооперативна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому позивачка, як спадкоємець ОСОБА_3 за заповітом, має право на спадкування 1/2 її частки.
13.        Постановою Волинського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. РішенняЛуцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
14.        Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
15.        Постанова суду апеляційної інстанції мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції, оскільки на час відкриття спадщини спадкодавець ОСОБА_3 не був власником спірного нерухомого майна, не оспорював право власності ОСОБА_2 ні після розірвання шлюбу, ні після реєстрації права власності за нею, у зв`язку із чим спірне майно не увійшло до складу спадщини, відкритої після його смерті.
Узагальнені доводи касаційної скарги
16.        20 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Романюк Л. С., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2023 року. 
17.        Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 рокуу справі № 584/1319/16-ц,            від 08 серпня 2018 року у справі № 760/19770/15-ц, від 06 листопада 2019 року
у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18,
від 13 липня 2020 рокуу справі № 570/4234/16-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17, від 30 серпня 2021 року у справі № 355/1060/16, від 10 cерпня 2022 року у справі № 541/312/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
18.        Касаційна скарга обґрунтована посиланнями на те, що суд апеляційної інстанції не врахував рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, набуття майна у період шлюбу та за спільні кошти подружжя та не спростування відповідачкою презумпції спільності права подружжя на майно. 
19.        Зазначає, що ні після набуття права спільної сумісної власності, ні на момент державної реєстрації розірвання шлюбу, ні в подальшому ОСОБА_2 не заперечувала право спільної сумісної власності ОСОБА_3 у спірній квартирі. Жодних спорів між ними не виникало, з відповідними позовами до суду колишнє подружжя не зверталось.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20.        Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 161/10959/21, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
21.        21 листопада 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
22.        Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Продовжено до 28 листопада 2023 року ОСОБА_2 строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Романюк Л. С., на постанову Волинського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
23.        У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
24.        Зазначає, що наведена заявницею практика Верховного Суду стосується правовідносин щодо поділу спільного майна подружжя, що не відповідає суті спору у справі, яка переглядається  в касаційному порядку. Водночас, зауважує, що вона подавала докази, які підтверджуються факт сплати нею всієї суми за спірну кооперативну квартиру.
25.        Додатково звертає увагу на пропуск спадкодавцем ОСОБА_3 позовної давності, визначеної частиною третьою статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, для звернення до суду з  вимогами про поділ майна подружжя.
26.        Стверджує, що ОСОБА_3 знав про правовий статус спірної квартири, оформлення права власності на неї як на особисту приватну власність та не оспорював зазначеного. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27.         ОСОБА_3 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 01 грудня 1998 року.
28.         ОСОБА_2 була членом Житлово-будівельного кооперативу № 76 і їй була виділена квартира АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою Житлово-будівельного кооперативу № 76 будівництво будинку здійснювалося протягом 1991 - 1993 років, будинок здано в експлуатацію в грудні 1993 року. Члени ЖБК № 76 повністю виплатили вартість квартир до червня 1994 року, вартість квартири складала 4 414 000 карбованців. 
29.        Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна 25 жовтня 2016 року, за ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
30.        08 липня 2005 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з позивачкою у цій справі ОСОБА_1 . 
31.        21 жовтня 2013 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно, яке на день його смерті виявиться належним йому, заповів своїй дружині ОСОБА_1 .
32.         ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.
33.        04 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 їй було відмовлено з підстав відсутності документа, що посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_3 на зазначене нерухоме майно.
Позиція Верховного Суду
34.        Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
35.        Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
36.        Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
37.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
38.        Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, частини першої               статті 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
39.        Згідно з положеннями статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
40.        Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
41.        Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
42.        Частинами першою, другою статті 1234 ЦК України встановлено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
43.        Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
44.        За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
45.        Положеннями статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
46.        Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.
47.        Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.
48.        У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 
49.        За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
50.        Зазначений правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 466/1403/20.
51.        Спірні правовідносини стосуються захисту прав позивачки, як спадкоємиці за заповітом після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , на спадкування майна, щодо якого у спадкодавця були відсутні правовстановлюючі документи.
52.        Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірне нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 , було набуто відповідачкою за рахунок сплати пайових внесків до ЖБК № 76. На підтвердження сплати відповідних пайових внесків ОСОБА_2 надала квитанції за період 
з 12 серпня 1991 року по 03 лютого 1994 року, а також довідки ЖБК № 76 про здійснення будівництва будинку по АДРЕСА_1 протягом 1991-1993 років та повну сплату вартості квартир у такому будинку членами ЖБК № 76 до червня 1994 року.
53.        Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
54.        Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
55.        У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 
1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу і чинним законодавством про шлюб та сім`ю України (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
56.        Таким чином, при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив за рахунок коштів подружжя, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю подружжя, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.
57.        Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду       від 08 липня 2019 року у справі № 205/2696/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі № 487/4884/18, від 09 червня 2021 року у справі № 462/1971/17, від 02 листопада 2023 року у справі № № 343/79/22.
58.        Статтею 112 ЦК Української РСР було визначено, що майно може належати на праві спільної власності, зокрема, двом або кільком громадянам.
59.        Згідно зі статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на час набуття прав на спірну квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
60.        Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі 
№ 755/12930/17).
61.        Встановивши, що спірна квартира була набута відповідачкою у період перебування її у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , під час шлюбу були внесені відповідні суми пайових внесків та здійснено повну сплату вартості квартири, за відсутності доказів сплати таких внесків за особисті кошти відповідачки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання спірного майна спільним сумісним майном                         ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також включення 1/2 його частини до складу спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_3 .
62.        У цьому контексті суд першої інстанції правильно врахував відсутність у матеріалах справи належних та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на набуте під час шлюбу майно, надавши обґрунтовану правову оцінку поданим відповідачкою довідкам ЖБК № 76 та квитанціям про сплату пайового внеску у їх сукупності з іншими доказами.
63.        Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на наведені вище положення законодавства, чинного у період набуття (сплати пайового внеску) права власності на спірну квартиру, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність у спадкодавця ОСОБА_3 прав на частину квартири, набутої у період перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя.
64.        Колегія суддів зауважує, що відповідно до Закону Української РСР «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, право власності члена житлового кооперативу на квартиру виникало з моменту виплати паю і не вимагало його реєстрації, тобто на момент набуття права власності на кооперативну квартиру законодавство не передбачало ні видачі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, ні обов`язкової державної реєстрацію права власності на таку квартиру (схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17).
65.             В контексті висновків апеляційного суду та доводів касаційної скарги на їх спростування щодо не використання спадкодавцем ОСОБА_3 за свого життя права на поділ спільного сумісного майна, колегія суддів зауважує наступне.
66.        Згідно зі статтями 71, 76 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
67.        Така ж норма визначена закріплена у статтях 256, 257 та 261 ЦК України якою визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
68.        У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
69.        Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
70.        Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
71.        Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України 
від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, 
від 10 cерпня 2022 року у справі № 541/312/21, від 08 грудня 2021 року у справі  № 753/18448/17, які, зокрема, були наведені заявницею як підстава для касаційного оскарження судового рішення апеляційного суду.
72.             Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на зазначені положення законодавства щодо реалізації права особи на судових захист своїх прав, не урахував пояснень сторін спору щодо відсутності у колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спору щодо спільного сумісного майна, відтак дійшов помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_3 , який помер                   ІНФОРМАЦІЯ_2 , прав на частку у спільній сумісній власності у зв`язку з невикористанням ним права на поділ спільного майна подружжя за свого життя.
73.             Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності у позивачки права на спадкування належної ОСОБА_3 частки у праві спільної сумісної власності на спірне майно у порядку статей 1223, 1226, 1236 ЦК України. Таке право не оспорювалось відповідачкою під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій.
74.        З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції неправильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
75.        Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (частина перша статті 413 ЦПК України).
76.             Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржене судове рішення - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
77.        Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
78.        Згідно з положеннями частин першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - на відповідача.
79.        Ураховуючи, що за наслідками касаційного перегляду касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Романюк Л. С., підлягає задоволенню, а  оскаржене судове рішення апеляційного суду - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 , сплачений нею судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 10 249,60 грн 
(512 480,00 грн*1%*200%) підлягає стягненню з відповідачки.
80.        Колегія суддів ураховує, що у касаційній скарзі заявниця також просить Верховний Суд здійснити розподіл судового збору, понесеного нею у суді першої інстанції. Крім того, у мотивувальній частині скарги зазначає про орієнтовний розмір витрат на правову допомогу надану в судах апеляційної та касаційної інстанцій, не заявляючи клопотання про їх розподіл та не надаючи доказів на підтвердження їх розміру.
81.        З огляду на те, що за наслідками перегляду справи в суді касаційної інстанції Верховний Суд не змінював та не ухвалював нове судове рішення (частина тринадцята статті 141 ЦПК України), відсутні правові підстави для зміни розподілу судового збору, здійсненого судом першої інстанції згідно з положеннями статті 141 ЦПК України.
82.        В частині наявності правових підстав для вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 в судах апеляційної та касаційної інстанцій, колегія суддів враховує, що заявниця у порушення положень частини восьмої статті 141 ЦПК України не надала відповідних доказів на підтвердження їх понесення та не заявила про те, що такі докази будуть подані після ухвалення відповідного судового рішення. Зазначених доказів не було подано також і до суду апеляційної інстанції. 
83.        У цьому контексті заперечення відповідачки про відсутність доказів на обґрунтування заявленого ОСОБА_1 розміру витрат на професійну правничу допомогу, наведені у відзиві на касаційну скаргу, є обґрунтованими.
Керуючись статтями 402, 403, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Романюк Леонід Сергійович, задовольнити.
2.           Постанову Волинського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року скасувати, залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2023 року.
3.           Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), в порядку розподілу судових витрат, понесених у суді касаційної інстанції, суму судового збору у розмірі 10 249 (десять тисяч двісті сорок дев`ять) грн 60 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                       О. В. Білоконь
 
                                                                                                О. М. Осіян
 
  Н. Ю. Сакара
 
  В. В. Шипович