ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7570/23 Справа № 185/4196/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Максюти Ж.І.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 07 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,–

                                       В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу (а.с. 2-5), в обґрунтування якого посилалась на те, що 18 серпня 2015 року ОСОБА_1 згідно договору позики грошей взяв у неї в борг 16 000,00 грн, які зобов`язався повертати частками до 18.08.2018 року (по 450,00 грн щомісячно з 18.09.2015 року на протязі 35 місяців та 250,00 грн в останній день строку сплати). 
Але ОСОБА_1 суму позики їй не повертає, ухиляється від її повернення. 
Позика була оформлена відповідним договором та розпискою. 
ОСОБА_1 не виконав належним чином умови договору і станом на 20.03.2018 року має заборгованість — 334 982,50 грн, з яких: заборгованість за тілом позики: 16 000,00 грн; заборгованість за відсотками: 318 982,50 грн.
На підставі викладеного, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в розмірі 334 982,50 грн.
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 07 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, задоволено в повному обсязі (а.с. 48-50).
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 07 травня 2019 року (а.с. 56-57).
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 11 вересня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 07 травня 2019 року, відмовлено (а.с. 75). 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (а.с. 77-79), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення з нього відсотків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_2 скористалась своїм правом та подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (а.с. 110-119).
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 серпня 2015 року між позичальником ОСОБА_1 та позикодавцем ОСОБА_2 , було укладено договір позики грошей (а.с. 6) за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 16 000,00 грн, які позичальник гр. ОСОБА_1 зобов`язався повертати частками до 18.08.2018 року (по 450,00 грн щомісячно з 18.09.2015 року на протязі 35 місяців та 250,00 грн в останній день строку сплати, що встановлено п. 4.2. Договору) в термін встановлений п. 4.1.Договору.
Пунктом 7.2 договору позики грошей - сторони підтвердили, що цей договір укладено ними добровільно, на них не було здійснено ніякого тиску, примусу чи насильства як морального так і фізичного. Позикодавець та Позичальник не знаходяться під впливом непереборних життєвих обставин, які б змушували їх погодитися на укладання та підписання цього договору.
18 серпня 2015 року ОСОБА_1 написав розписку, якою він підтвердив отримання від ОСОБА_2 грошей у сумі 16 000,00 грн (а.с. 7).
Однак на день звернення позивача з позовом до суду відповідач не здійснив жодного платежу за договором позики грошей.
Як видно зі змісту апеляційної скарги, рішення суду оскаржується лише в частині стягнення відсотків за договором позики, оскільки апелянт не заперечує щодо факту отримання позики у розмірі 16 000,00 грн, а тому в цій частині рішення суду не оскаржує, а тому рішення в частині стягнення позики у розмірі 16 000,00 грн колегією суддів не переглядається.
Судом встановлено, що згідно п. 4.4 договору в разі неповернення грошей в строки, які вказані в договорі (п. 4.2) позичальник сплачує проценти за користування позикою у розмірі 5 % в день від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. 
Заборгованість по процентам за користування позикою за період з 19.09.2015 року по 20 березня 2018 року нараховані позивачем відповідно до умов договору позики грошей складає 318 982,50 грн.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1054 ЦК України.
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом. Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за користування кредитом можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав стягнення з відповідача на користь позивача відсотків у розмірі 318 982,50 грн нарахованих відповідно до умов договору позики та в межах строку дії вказаного договору. 
Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи скарги про те, що позивач вимагає проценти до настання строку повернення позики, хоча за умовами договору проценти нараховуються від суми простроченої заборгованості колегія суддів не бере до уваги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1054 ЦК України.
Пунктом 4.2. Договору позики визначено графік погашення. Заборгованість сплачується позичальником шляхом здійснення на розрахунковий рахунок позикодавця 36 щомісячних платежів, які повинні сплачуватись в термін до 18 числа кожного місяця, починаючи з 18.09.2015 року такими сумами: - з першого по тридцять п`ятий платіж по 450 грн в місяць; тридцять шостий (останній) платіж 250 грн — 18.08.2018 року.
Тобто, сторонами визначено повернення позики частинами.
Позивачем нараховано відсотки лише на ті платежі строк виконання яких вже наступив на момент звернення її з позовом, щодо інших платежів проценти позивачем не нараховувались.
Посилання апелянта на те, що проценти встановлені п. 4.4. Договору позики за своєю природою є пенею колегією суддів не враховуються, виходячи з наступного.
Пунктом 7.2 договору позики грошей - сторони підтвердили, що цей договір укладено ними добровільно, на них не було здійснено ніякого тиску, примусу чи насильства як морального так і фізичного. Позикодавець та Позичальник не знаходяться під впливом непереборних життєвих обставин, які б змушували їх погодитися на укладання та підписання цього договору.
Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Положеннями ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
У відповідності до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Тобто, сторонами при укладенні спірного договору позики на власний розсуд та з власної волі було визначено істотну умову договору щодо сплати саме відсотків, яку вони передбачили у п. 4.4. Договору. Будь-яких доказів протилежного апелянтом надано не було.
Посилання на норми матеріального права щодо неустойки та щодо її зменшення є безпідставними та не враховуються колегією суддів, оскільки неустойка не є предметом розгляду у вказаній справі.
Посилання апелянта на практику Верховного суду з приводу нарахування відсотків після спливу строку договору є безпідставними, оскільки колегією суддів вже зазначалось вище, що відсотки нараховані позивачем на платежі строк виконання яких настав згідно графіку на момент подання позову до суду та в межах строку дії договору.
Доводи скарги про те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення неустойки з порушення строку спеціальної позовної давності в 1 рік є безпідставними, оскільки як вже зазначалось неустойка не є предметом розгляду у вказаній справі, а тому відсутні підстави для застосування строку спеціальної позовної давності.
Крім того слід звернути увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з графі погашення боргу визначеного п. 4.2. Договору позики позивач дізнався про порушення своїх прав 19.09.2015 року, тобто на наступний день коли відповідач повинен був внести перший платіж за договором, з цього часу почався відлік строку позовної давності щодо кожного з платежів, разом з тим, позивач звернувся з даним позовом 24.05.2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 07 травня 2019 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

Ж.І. Максюта