ПОСТАНОВА                                      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                 
 
01 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 127/30546/21
провадження № 61-8695св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «ОТП Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба (управління) у справах дітей Вінницької міської ради, приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Тимощук Володимир Вікторович, ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року у складі судді Воробйової В. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 травня 2023 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М.,

 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2021 року акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк») звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба (управління) у справах дітей Вінницької міської ради, приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Тимощук В. В., ОСОБА_5 , про виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.
Позовна заява мотивована тим, що 29 квітня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МL-001/109/2005, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 59 000 доларів США строком користування до 28 квітня 2015 року, з встановленою фіксованою відсотковою ставкою у розмірі 12 % річних. Цільовим використанням кредиту було придбання нерухомого майна, а саме: будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, площею 0,0600 га, що знаходиться за тією ж адресою.
Крім того, в цей же день між сторонами кредитного договору було укладено договір іпотеки № РМL-001/109/2005, за умовами якого ОСОБА_1 для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, передала в іпотеку банку цілий житловий будинок з господарською будівлею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згодом 20 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладений договір іпотеки № РСNL-В00/162/2007, за умовами якого ОСОБА_1 для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором                    № МL-001/109/2005 від 29 квітня 2005 року та кредитним договором                       № СNL-В00/162/2007 від 20 серпня 2007 року, передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 255,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року у справі № 127/12866/16-ц за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та за зустрічними позовами ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів поруки припиненими, позовну заяву банку було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» борг за кредитним договором № МL-001/109/2005 від 29 квітня 2005 року у розмірі 12 131,91  доларів США та заборгованість за кредитним договором № СNL-В00/162/2007 від 20 серпня 2007 року у розмірі 88 360,03 доларів США. Під час примусового виконання вказаного вище рішення суду 30 серпня 2021 року приватним виконавцем Тимощуком В. В. було проведено опис та арешт належного ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Приватним виконавцем з метою виконання судового рішення було розпочато процес звернення стягнення на належний ОСОБА_1 вказаний будинок. Приватним виконавцем було встановлено, що в описаному будинку зареєстроване місце проживання чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
При цьому банк не надавав дозвіл на реєстрацію цих осіб. Враховуючи те, що ОСОБА_4 є неповнолітньою особою, приватний виконавець звернувся до служби у справах дітей ВМР з проханням надати дозвіл на реалізацію описаного та арештованого будинку, проте йому було відмовлено. За відсутності такого дозволу рішення суду виконати не можливо, що порушує права та інтереси позивача, тому він звернувся до суду з цим позовом.
З урахуванням заяви про зміну предмета позову банк просив суд:
виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_2 ;
визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_2 ;
зняти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 09 травня 2023 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що спірний будинок, який був предметом іпотеки, придбаний лише частково за рахунок кредитних коштів, набутий на підставі договору купівлі-продажу до укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_1 . Суди, врахувавши висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, дійшли висновку, що виселення з іпотечного житла, набутого частково за кредитні, а частково за власні кошти, без надання іншого житла, не допускається.
Також суди врахували, що спірний будинок є єдиним житлом відповідачів, наявність іншого житла не доведено, а отже останні мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірний будинок є їхнім житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У червні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «ОТП Банк».
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі АТ «ОТП Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, від 29 вересня 2023 року у справі № 344/12708/19, від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, застосувавши положення статті 109 ЖК України, не вказали у своєму рішенні іншого житла, яке б мало бути надано відповідачам.
При цьому судами не враховано, що у предметі іпотеки без згоди банку, після укладення договору іпотеки, у 2014 році було зареєстровано місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 . Вказана обставина використовується відповідачами з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки.
Також заявник вказує, що ОСОБА_6 має житлові права як щодо предмету іпотеки, так і щодо іншого житлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_3 , право користування яким має його матір - ОСОБА_5 . Отже, у разі задоволення позовних вимог щодо ОСОБА_6 її житлові права не порушуватимуться.
Банк посилається на також на те, що житловий будинок АДРЕСА_3 міг би бути зазначений судом як інше постійне місце проживання, яке надається ОСОБА_6 .
Вказує, що положенням статті 109 ЖК України не визначено, хто має надавати житло і які вимоги до нього ставляться.
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2023 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу АТ «ОТП Банк» від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у яких вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . Батьки дитини перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 2014 року.
 
29 квітня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-001/109/2005, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 59 000,00 доларів США строком користування до 28.04.2015 року, з встановленою фіксованою відсотковою ставкою у розмірі 12 % річних. Цільовим використанням кредиту було придбання нерухомого майна, а саме: будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, площею 0,0600 га, що знаходиться за тією ж адресою.
 
В цей же день між вказаними вище сторонами було укладено договір іпотеки № РМL-001/109/2005, за умовами якого ОСОБА_1 для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором передала в іпотеку банку цілий житловий будинок з господарською будівлею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
20 серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № РСNL-В00/162/2007, за умовами якого ОСОБА_1 для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором               № МL-001/109/2005 від 29 квітня 2005 року та кредитним договором                   № СNL-В00/162/2007 від 20 серпня 2007 року, передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 255,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1  . Сторони погодили, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає заборону відчуження предмета іпотеки, що і було зроблено.
 
Судами зазначено, що 20 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про розірвання договору іпотеки № РМL-001/109/2005 від 29 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С. М. за реєстровим номером 1152. Предметом договору є те, що сторони цього договору в зв`язку із укладенням між ними кредитного договору                       № СNL-В00/162/2007 року від 20 серпня 2007 року домовились припинити дію договору іпотеки за умови укладання між сторонами нового договору іпотеки у якості забезпечення укладених між сторонами кредитних договорів:                № МL-001/109/2005 року від 29 квітня 2005 року та № СNL-В00/162/2007 від 20 серпня 2007 року.
 
Зі змісту договору купівлі-продажу, посвідченого 27 квітня 2005 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О. та зареєстрованого в реєстрі за №1424, вбачається, що ОСОБА_8 передав у власність (продав) ОСОБА_1 цілий житловий будинок з господарською будівлею, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 
За домовленістю сторін продаж вчинено за 497 425,00 грн. 
Суму в розмірі 202 425,00 грн продавець отримав від покупця до підписання цього договору, а суму в розмірі 295 000,00 грн покупець зобов`язується сплатити продавцю на протязі 5 банківських днів після підписання договору на рахунок продавця АППБ «Аваль» № 26206600604010 МФО 302247 (т. 1, а. с. 108). 
Факт реєстрації вказаного правочину підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 27 квітня 2005 року (т. 1, а. с. 109). Слід відзначити, що вказаний житловий будинок належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2002 року.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року у справі № 127/12866/16-ц за позовною заявою ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та за зустрічними позовами ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів поруки припиненими, позовну заяву банку було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» борг за кредитним договором № МL-001/109/2005 від 29 квітня 2005 року у розмірі 12 131,91 доларів США та заборгованість за кредитним договором                      № СNL-В00/162/2007 від 20 серпня 2007 року у розмірі 88 360,03 доларів США, а також 39 833,98 грн в рахунок відшкодування судових витрат. В решті позовних вимог було відмовлено. Зустрічні позовні заяви було також задоволено. Вказане рішення суду було звернуто до примусового виконання та приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В. В. 31 травня 2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65622704 (т. 1, а. с. 25).
 
30 серпня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника ВП № 65622704 (т. 1, а. с. 26-27). 
Приватним виконавцем описано та накладено арешт на двоповерховий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідальним зберігачем майна визначено ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 26-27). 
В подальшому приватним виконавцем з метою виконання судового рішення, було розпочато процес звернення стягнення на належний ОСОБА_1 вказаний будинок. 
Так, приватним виконавцем встановлено, що в описаному будинку зареєстроване місце проживання чотирьох осіб: ОСОБА_1 (з 19 січня 2000 року), ОСОБА_2 (з 19 січня 2000 року), ОСОБА_3 (з 27 січня 2001 року) та ОСОБА_4 (з 17 вересня 2014 року) (т. 1, а. с. 29-33, 36-38, 114-116, 148-149). Факт їх реєстрації також підтверджується відомостями з паспортів та домової книги (т. 1, а. с. 36-8, 148-149, 114-116). Щодо реєстрації в спірному будинку дитини - ОСОБА_4 , слід зазначити, що вона зареєстрована в ньому з часу її народження і за місцем проживання батька - ОСОБА_3 .
 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 є членами сім`ї іпотекодавця ОСОБА_1 та набули право користування спірним майном як члени сім`ї власника (яким була ОСОБА_1 , оскільки вона здійснювала будівництво цього житла) і з цих підстав були зареєстровані у спірному будинку (т. 1, а. с. 111).
 
Оскільки ОСОБА_4 є неповнолітньою особою, тому приватний виконавець виконавчого округу у Вінницькій області Тимощук В. В. 03 вересня 2021 року звернувся до служби у справах дітей Вінницької міської ради з проханням надати дозвіл на реалізацію описаного та арештованого будинку (т. 1, а. с. 34). Однак рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30 вересня 2021 року № 2336 було відмовлено у наданні дозволу на реалізацію домоволодіння АДРЕСА_1 , право користування яким має малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 35).
 
Також згідно з відомостями вказаного вище органу ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 по теперішній час (т. 1, а. с. 204, 233). Вказаний факт також підтверджується відміткою в паспорті ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 232).
 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 20 квітня 1989 року було надано в постійне користування з міськземфонду земельну ділянку площею 600 кв. м по АДРЕСА_1 , а в період з 1992 року по 1999 року нею було побудовано двохповерховий будинок АДРЕСА_1 житловою площею 112,1 кв. м (т. 1, а. с. 111-112).
 
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 612801 від 04 лютого 2009 року ОСОБА_1 на підставі рішення Вінницької міської ради від 19 вересня 2008 року № 2094 29 сесії 5 скликання є власником земельної ділянки площею 0,0726 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0510137000:03:059:0232 (т. 1, а. с. 113).
 
З приводу твердження представника позивача щодо наявності у відповідачів та ОСОБА_5 іншої житлової нерухомості судами встановлено наступне:
за ОСОБА_1 зареєстровано лише спірне будинковолодіння в м. Вінниці та дві земельні ділянки (т. 1, а. с. 242; т. 2, а. с. 23-26);
за ОСОБА_2 зареєстровано 1/5 частку будинковолодіння по АДРЕСА_4 та дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1, а. с. 243; т. 2, а. с. 14-16);
ОСОБА_3 має у спільній власності 7/25 частки нежитлового приміщення № 198 в багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1, а. с. 152-153, 244);
ОСОБА_5 не має у власності жодного нерухомого майна (т. 1, а. с. 154, 245).
 
Також станом на 29 грудня 2012 року за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 в межах територіальної підпорядкованості Гайсинського МБТІ право власності на об`єкти нерухомого мана не зареєстровано (т. 2, а. с. 10).
 
При цьому ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 по теперішній час, що вбачається із довідки про реєстрацію місця проживання особи № 9846 від 08 лютого 2022 року, наданої на запит суду Департаментом адміністративних послуг ВМР (т. 1, а. с. 204). 
З відмітки в її паспорті встановлено, що остання була зареєстрована за вказаною адресою з 01 серпня 2001 року (т. 1, а. с. 232). Також за вказаною адресою зареєстровані: її мати ОСОБА_9 та брат ОСОБА_10 (т. 1, а. с. 233).
 
ОСОБА_10 є власником майна померлої ОСОБА_11 : 17/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, розміщених в АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 червня 1989 року (т. 1, а. с. 234).
 
Згідно з відомостями, наданими на виконання ухвали суду про витребування доказів КП «Гайсинське МБТІ» за вих. № 164 від 06 лютого 2022 року, станом на 29 грудня 2012 року за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в межах територіальної підпорядкованості Гайсинського МБТІ, право власності на об`єкти нерухомого майна не зареєстровано (т. 2, а. с. 10).
 
Також судом за клопотанням сторони позивача витребовувались відомості про наявність на паперових носіях станом на 31 грудня 2012 року даних про реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на об`єкти нерухомого майна в межах територіальної підпорядкованості Комунального підприємства «Могилів-Подільське МБТІ», проте з наданої суду відповіді за №10 від 11 січня 2023 року такі відомості встановити не вбачається можливим.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
 
Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
 
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
 
Щодо доводів касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій, застосувавши положення статті 109 ЖК України, не вказали у своєму рішенні іншого житла, яке б мало бути надано відповідачам
 
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, є видом забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
 
Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження». Так, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
 
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
 
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення.
 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
 
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
 
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
 
Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
 
Враховуючи норми статті 109 ЖК України та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав, а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.
 
Наведене відповідає висновку, викладеному у в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.
 
Отже у разі ініціювання спору щодо виселення осіб з житлового приміщення, переданого в іпотеку та придбаного не за кредитні кошти (частково не за кредитні кошти) особам, яких виселяють, має бути надано інше жиле приміщення для проживання.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.
 
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нию вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
З наведеного вбачається, що позивач, звертаючись до суду із позовом про виселення до осіб, виселення яких без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається, має зазначити в позовній заяві інше постійне житлове приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їх виселенням.
 
При цьому слід враховувати, що відповідно до положень статті 50 ЖК України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.
 
Отже, жиле приміщення, яке надається під час виселення, має бути придатним для постійного проживання в ньому, відповідати встановленим санітарним, технічним, протипожежним нормам, які встановлюються спеціальним законодавством України.
 
Висновки щодо необхідності встановлення обставин придатності наданого постійного жилого приміщення особам, яких виселяють, викладено, серед іншого, у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 520/12779/16-ц.
 
Банк, ініціювавши питання про виселення відповідачів із спірного будинку, не вказав у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК України має бути надане особам одночасно з їх виселенням.
 
Таким чином, враховуючи те, справу розглянуто в межах заявлених банком вимог, а позивачем не заявлялась вимога щодо надання відповідачам іншого постійного житлового приміщення, колегія суддів відхиляє вказані посилання заявника.
 
Щодо суті позовних вимог
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили із того, що спірний будинок, який був предметом іпотеки, придбаний лише частково за рахунок кредитних коштів, набутий на підставі договору купівлі-продажу до укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_1 . Тому, врахувавши висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, суди дійшли висновку, що виселення з іпотечного житла, набутого частково за кредитні, а частково за власні кошти, без надання іншого житла, не допускається.
 
Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнанняабо оспорювання.
 
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються                  у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективнимдля захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.
 
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним і ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладеніу постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших.
 
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року                                   у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).
 
Так, з матеріалів справи вбачається, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В. В. перебуває виконавче провадження № 65622704 із виконання виконавчого листа, виданого 23 лютого 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення заборгованості.
 
У межах цього виконавчого провадження приватним виконавцем Тимощуком  В. В. 30 серпня 2021 року винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_1 , результатом чого став опис та арешт будинку АДРЕСА_2 .
 
У позовній заяві банк вказував, що приватний виконавець не може виконати рішення суду про стягнення заборгованості, оскільки служба у справах дітей Вінницької міської ради відмовила у наданні дозволу на реалізацію описаного та арештованого будинку, оскільки в ній проживає та зареєстрована, серед інших, неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Наведені обставини стали підставою для звернення банку із позовом до відповідачів про виселення.
 
Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Згідно із частинами першою, шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
 
Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
 
Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
 
Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.
 
Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти  - це члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
 
Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
 
Згідно з абзацом сьомим пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30  вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).
 
У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року                      № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої  статті 37 Закону.
 
Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції                          з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.
 
Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 листопада                2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19), від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження                         № 61-12151св19).
 
Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження                    з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не                   є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, водночас зацікавленою особою є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Водночас стягувач (кредитор) не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. З іншого боку боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має своїм наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. Чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.
 
У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19                                (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (у тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи зі скаргою щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.
 
Виконавець на підставі частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.
 
З наведеного можна виснувати, що державний чи приватний виконавець зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а у разі відмови у наданні такого дозволу органом опіки та піклування - виконавець має повноваження звернутися до суду з відповідним поданням.
 
Отже, з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України.
 
Тобто звернення кредитора з позовом про виселення осіб, які зареєстровані                    в іпотечному майні, з метою передачі його на реалізацію в порядку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості, не є необхідним.
 
Наведене відповідає висновку, викладеному у постанов Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 127/30571/21.
 
Отже, враховуючи те, що виконавчий комітет Вінницької міської ради 30  вересня 2021 року прийняв рішення № 2396 про відмову у наданні дозволу на реалізацію будинку, який є іпотечним майно та у якому зареєстрована і проживає неповнолітня ОСОБА_4 , Верховний Суд дійшов висновку, що права кредитора захищені судовим рішенням, для виконання якого за рахунок предмета іпотеки державний чи приватний виконавець можуть звернутися із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти.
 
Ініціювання кредитором нового спору про виселення з іпотечного майна з метою реалізації цього майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження не є правомірним і ефективним способом захисту.
 
У пункті 3 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги наділений правом змінити рішення.
 
Згідно з частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України суд змінює рішення, якщо воно переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зміни рішення судів першої та апеляційної інстанцій шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови Верховного Суду. 

 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.
 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09 травня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                             О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович