УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 жовтня 2023 року
м. Київ
Справа № 489/7907/21
Провадження № 51-2337 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 липня 2023 року щодо 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрований у АДРЕСА_1 , мешкає у АДРЕСА_2 , раніше в силу положень ст. 89 КК України не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Відповідно до ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 07червня 2021 року по 26 січня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Згідно з вироком  ОСОБА_5 06 червня 2021 року, приблизно о 22:00 год., біля багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 спільно зі ОСОБА_6 вживали алкогольні напої. Під час розпивання алкогольних напоїв між обвинуваченим та ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виникла сварка, в ході якої ОСОБА_5 з метою позбавлення життя ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки, умисно, завдав множинні удари руками та ногами, взутими в кросівки, в область голови, тулуба та кінцівок потерпілого ОСОБА_6 , спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер. Смерть ОСОБА_6 настала в результаті тупої поєднаної травми тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми, переломів під`язикової кістки та щитоподібного хряща, розриву капсули печінки та селезінки з внутрішньочеревною кровотечою, яка супроводжувалась травматичним та геморагічним шоком.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 липня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_5 на ст. 119 КК України і призначити за цією статтею покарання із застосування положень ст. 69 КК України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у засудженого не було мотиву та умислу на протиправне заподіяння смерті, а його дії були вчинені з необережності.
Зокрема, на думку сторони захисту, про відсутність умислу на вбивство вказує з`явлення із зізнанням та намагання надати медичну допомогу потерпілому після вчинення правопорушення.
Крім цього, захисник вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, посилаючись на зміст висновків експертів. Вбачає, що апеляційний суд безпідставно не дослідив докази у провадженні. 
Зазначає, що досліджені докази не доводять завдання засудженим ударів ногами потерпілому, й, крім цього, до спричинення потерпілому тілесних ушкоджень можуть бути причетні інші люди. 
Захисник також посилається на явну несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання внаслідок суворості, неврахування судом всіх пом`якшуючих покарання обставин, зокрема щирого каяття, намагання надати потерпілому допомогу, й даних про особу засудженого, який має міцні соціальні зв`язки, двох малолітніх дітей на утриманні, працює, за місцем проживання добре характеризується.
Крім цього, захисник вважає, що суди належним чином не з`ясували питання осудності ОСОБА_5 , оскільки останній на момент вчинення інкримінованого йому діяння страждав психічним розладом - змішаним розладом особистості у стані компенсації, психічним та поведінковим розладом внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності від алкоголю.
Вказує, що висновок комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи  № 81 від 05 листопада 2021 року є недопустимим доказом, оскільки вказаний висновок не відповідає вимогам ст. 101 КПК України, адже не містить докладного опису процесу проведеного дослідження.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому. 
Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційної скарги захисника щодо неправильної, на її думку, оцінки судами досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності, недопустимості чи недостовірності окремих досліджених судом доказів.
Щодо тверджень захисника про неправильну кваліфікацію діянь засудженого за ч. 1 ст. 115 КК України і необхідність їх перекваліфікації на ст. 119 КК України, колегія суддів касаційного суду вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.
Як вказав суд першої інстанції, умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
Питання про умисел суд вирішує, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя вчинення кримінального правопорушення, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Про намір на позбавлення життя свідчить, зокрема, умисне спричинення ушкоджень життєво важливих органів потерпілого, в результаті чого настає його смерть.
Натомість вбивство з необережності має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Визначаючи вид вини при вбивстві, враховуються, зокрема, спосіб вчинення діяння, локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень. При цьому зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.
Суд першої інстанції, дослідивши сукупність наданих доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що умисел ОСОБА_5 був спрямований саме на позбавлення життя потерпілого, з чим погоджується й колегія суддів Верховного Суду.
Зокрема суд врахував показання самого засудженого, який, хоча і не визнав вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, однак в судовому засіданні підтвердив, що він прийшов до місця, де перебував потерпілий, для з`ясування стосунків з приводу сварки, що виникла між ними раніше. Під час цього у них сталася бійка, він завдавав потерпілому ударів, душив його і припинив свої дії, лише коли потерпілий почав хрипіти, закривати й відкривати очі та намагався вхопити повітря. Крім цього, засуджений вказав, що до бійки у потерпілого був лише синець на обличчі, інших тілесних ушкоджень, ран зі слідами крові на тілі та голові потерпілого не було.
Крім цього, суд місцевий суд у вироку послався на: показання свідка ОСОБА_7 , який, будучи інспектором роти реагування Управління поліції охорони в Миколаївській області, повідомив про обставини виїзду ним в червні 2021 року до проспекту Миру в м. Миколаєві за повідомленням про сварку, а також про виявлення трупу потерпілого; протокол огляду місця події від 07.06.2021; протокол огляду трупа від 07.06.2021;  протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 07.06; виписку № 714 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, відповідно до якої ОСОБА_5 07.06.2021 о 05.50 год. перебував у стані гострої інтоксикації внаслідок вживання алкоголю, неускладненої; висновок експерта судово-медичної експертизи трупа № 2048 від 04.10.2021 щодо виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, їх тяжкості та причин настання смерті; висновок експерта № 586 від 18.06.2021,  відповідно до якого в ОСОБА_5 мали місце тілесні ушкодження у вигляді садна на правій гомілці, синців на лівій гомілці, саден в ділянці пальців правої кисті, які утворилися від не менш ніж чотирьох ударних дій тупими твердими предметами, якими могли бути руки, ноги та інші тупі тверді предмети; висновок експерта № 172/Ц від 05.07.2021, відповідно до якого під час дослідження піднігтьового вмісту рук потерпілого ОСОБА_6 знайдено кров, яка може походити як від ОСОБА_6 , так і від іншої особи; висновок експерта №171/Ц від 05.07.2021, відповідно до якого сліди крові, виявлені на фрагменті деревини, могли походити в тому числі й від потерпілого ОСОБА_6 ; висновок експерта №СЕ-19/115-21/8229-БД від 21.09.2021 за наслідками проведення молекулярно-генетичної експертизи одягу ОСОБА_5 , відповідно до якого на наданих на експертизу шортах та футболці виявлена кров людини та встановлено генетичні ознаки, які збігаються із генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_6 ; висновок експерта №СЕ-19/115-21/8232-БД від 22.09.2021, відповідно до якого виявлені у піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин з правої руки ОСОБА_5 є змішаними, містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_6 та невстановленої особи чоловічої генетичної статі; висновок судово-психіатричного експерта № 81 від 05.11.2021, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_5 на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення страждав психічним розладом - змішаним розладом особистості у стані компенсації, психічним та поведінковим розладом внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності від алкоголю, і за своїм психічним станом міг повністю усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Суд першої інстанції дійшов висновку про спрямованість умислу засудженого на заподіяння смерті потерпілому, виходячи з обставин, що передували події, а саме з огляду на те, що обвинувачений прийшов до потерпілого з метою з`ясування стосунків з приводу попередньої сварки, а також характер ударів, їх кількість, локалізацію (життєво важливі органи). На підставі цього суд вказав, що дії засудженого не можуть характеризуватися як необережні, з чим погоджується й колегія суддів Верховного Суду.
Спростовуючи доводи сторони захисту щодо недопустимості висновку судово-психіатричного експерта № 81 від 05 листопада 2021 року суд першої інстанції вказав, що вказаний висновок відповідає вимогам КПК України, при проведенні експертизи досліджувалися відповідні письмові матеріали, а також здійснювалося безпосереднє дослідження обвинуваченого ОСОБА_5 шляхом спілкування з останнім та поставлення йому відповідних питань, які експерти вважали необхідними для надання висновку. За результатами дослідження були надані відповіді на кожне поставлене на експертизу питання, які не містять неповних або неоднозначних висновків щодо психічного стану ОСОБА_5 як на момент вчинення інкримінованого діяння, так і на час проведення експертизи. 
Доводи сторони захисту про те, що до завдання ушкоджень потерпілому можуть бути причетні інші особи, крім обвинуваченого, колегія суддів вбачає необґрунтованими, адже вони носять характер припущень, обумовлених власною суб`єктивною оцінкою захисником змісту окремих висновків експертиз, й жодних інших окремих об`єктивних аргументів на обґрунтування цих тверджень захисником не надано.  
Доводи захисника про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно не були досліджені докази за відсутністю клопотання про це, хоча така необхідність випливала зі змісту апеляційної скарги та доводів захисника у судовому засіданні, не ґрунтуються на вимогах закону, адже за змістом ч. 3 ст. 404 КПК України саме за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження за певних умов.
Стосовно доводів захисника щодо суворості призначеного засудженому покарання, то вони, на думку колегії суддів, також є безпідставними.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.
Зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку вбачається, що, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також обставини, які обтяжують і пом`якшують покарання.
Зокрема обставино, яка пом`якшує покарання суд, визнав з`явлення із зізнанням. При цьому суд не встановив наявності такої обставини як щире каяття, вказавши, що засуджений жодного жалю щодо вчиненого та бажання виправити  ситуацію не висловив, критичної оцінки своєї протиправної поведінки не зробив. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Також суд взяв до уваги дані про особу ОСОБА_5 , який за місцем проживання та колишньої роботи характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, зловживає алкоголем, у зв`язку з чим перебуває на обліку у лікаря нарколога, а на психіатричному обліку не перебуває.
Доводи захисника про те, що судами не було враховано факт наявності у засудженого на утриманні двох дітей, а не одного, як зазначено у вироку місцевого суду, а також не було враховано у якості обставини, яка пом`якшує покарання, факт надання обвинуваченим допомоги потерпілому одразу після вчинення злочину, хоча сам цей факт був встановлений судом, колегія суддів вбачає такими, що не можуть істотно вплинути на справедливість, об`єктивність і співмірність призначеного засудженому покарання.  
З огляду на це, суд дійшов правильного висновку про можливість призначення ОСОБА_5 покарання, наближеного до мінімального, визначеного санкцією  ч. 1 ст. 115 КК України, й обґрунтовано не знайшов підстав для застосування до нього положень ст. 69 КК України. Підстав для пом`якшення покарання, а також підстав вважати призначене покарання явно несправедливим внаслідок суворості, не вбачається. 
Одеський апеляційний суд, переглянувши вирок в апеляційному порядку, дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисникаОСОБА_4 й обґрунтовано залишив її без задоволення, а вирок місцевого суду- без зміни. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 11 липня 2023 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді: 
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                          ОСОБА_3