ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/806/22  Номер провадження 22-ц/814/3306/23	Головуючий у 1-й інстанції Пашнєв В.Г.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 листопада 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.
секретар: Андрейко Я.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2022 року, у складі судді Пашнєва В.Г.
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2022 року представник ОСОБА_2 адвокат Гупал Р.М. звернувся з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в загальній сумі 206908 грн. 91 коп. та судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2069 грн. 09 коп. та витрат на правничу допомогу в сумі 27245 грн. 45 коп.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 16.01.2019 року між сторонами був укладений письмовий договір позики № 16/01/19-7, відповідно до якого позивач передала відповідачу як позичальнику кошти в сумі 68164 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ, визначеного на момент укладення цього договору становить 2420 доларів США. 
Крім цього, за вказаним договором позики, з метою забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань, укладено договір застави транспортного засобу від 16.01.2019 року, у вигляді автомобіля марки Mercedes-Benz, моделі Vito 108 CDI, 2001 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Позивач вказує, що договором позики обумовлено дату повернення суми позики, не пізніше ніж через 3 місяці, тобто до 16.04.2019 року. Але, в подальшому відповідно до неодноразово укладених додаткових угод № 2 - № 6 до договору позики між сторонами, відповідачу кінцево надано строк для погашення заборгованості до 16 грудня 2020 року. При цьому, відповідач надав позивачці письмову розписку від 15.09.2020 року, якою зобов`язувався повернути позичені кошти, але у встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув.
Відповідач ОСОБА_1  взяті на себе зобов`язання за договором позики та додатковими угодами належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 206908 грн. 91 коп., з яких: 100096 грн. - сума основного боргу, що еквівалентно станом на день поданя позову 2560 доларам США, 13242 грн. 70 коп. - інфляційні збитки, 3570 грн. 21 коп. - заборгованість за відсотками за користування грошовими коштами за період з 17.12.2020 по 23.02.2022 та 90 000 грн. - нарахована пеня.
Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2022 року позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  заборгованість за договором позики № 16/01/19-7 від 16.01.2019 року в сумі 206908 грн. 91 коп.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  понесені судові витрати по справі у вигляді сплаченого при поданні до суду позову судового збору в сумі 2069 грн. 09 коп. та витрат про професійну правничу допомогу в сумі 27245 грн. 45 коп, а всього в загальній сумі 29314 грн. 54 коп.
Рішення суду мотивоване тим, що  ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики щодо повернення отриманої суми грошових коштів за договором позики не виконав, чим порушив взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позов щодо стягнення вказаних коштів за договором позики, є обґрунтованим, законним і підлягає до задоволення.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив  ОСОБА_1 , просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ним вносились кошти на рахунок позивача та на рахунок ОСОБА_3 , оскільки позивач пояснювала, що в неї закінчився строк дії картки, що підтверджується розписками та квитанціями, які долучені ним до апеляційної скарги.
Послідовність повернення сум коштів, оформлених відповідними розписками, платіжними документами банку, їх системність, строковість погашення, зазначення сум боргу, свідчить про виконання ним саме умов договору позики № 16/01/19- від 16.01.2019 року. Доказів існування між ним і позивачем інших боргових зобов`язань матеріали справи не містять.
Окрім того вказав, що він не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.
Від представника ОСОБА_2 адвоката Гупал Р.М. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що долучені до апеляційної скарги копії розписок та квитанцій не можуть бути доказами належного виконання відповідачем обов`язків за договором позики № 16/01/19-7 від 16.01.2019 зі змінами внесеними додатковою угодою № 6 від 15.09.2020.
Окрім того вказано, що жодних повноважень на отримання коштів за договором позики позивач ОСОБА_3 не надавала. 
Більш того, долучені квитанції також не містять відомостей у зв`язку з чим здійснювався платіж і що він стосується повернення коштів за договором позики.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 16.01.2019 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_1 укладено в письмовій формі договір позики № 16/01/19-7, за умовами якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 68 164,00 грн., що еквівалентно 2420 доларам США, за курсом, встановленим на момент укладення даного договору. Позичальник зобов`язався повернути позику у визначений договором строк, не пізніше ніж через три місяці, тобто до 16.04.2019 року (а.с. 14).
Відповідно до пункту 5 договору визначено графік повернення грошових коштів з сумою платежу 3943,35 грн., тобто еквівалентно 140 доларам США, до 16 лютого 2019 року включно, 3943,35 грн., тобто еквівалентно 140 доларам США, до 16 березня 2019 року включно та 60277,00 грн., що еквівалентно 2140 доларів США до 16 квітня 2019 року включно.
Пунктом 10 договору передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником, він зобов`язався сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1 % від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.
Пунктом 12 договору визначено забезпечення виконання позичальником зобов`язань у вигляді застави рухомого майна автомобіля Mercedes-Benz, моделі Vito 108 CDI, 2001 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить позичальнику. 
Договір застави транспортного засобу посвідчений 16.01.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С.В. (а.с. 23-24).
В подальшому, між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди до основного договору позики, відповідно до яких були внесені зміни та доповнення до умов договору позики в частині пунктів 1, 5, 6.1, щодо суми повернення боргу, графіку повернення грошових коштів та дострокового повернення боргу.
Відповідно до останньої додаткової угоди від 15.09.2020 року позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 72115,20 грн., що є еквівалентом 2560 доларів США із строком повернення позики, не пізніше ніж через 4 місяці, тобто до 16.12.2020 року (а.с. 16).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманої суми грошових коштів за договором позики не виконав, чим порушив умови договору, тому позов є обґрунтованим, законним і підлягає до задоволення.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики підтверджуючи як факт укладення договору та, зокрема, зміст умов договору, так і посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів   є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням   є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова  від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Відповідно до  ст. 625 ЦК України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У п. 10 договору позики укладеної між сторонами визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником, він зобов`язався сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1 % від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.
Таким чином, сторони при укладенні договору позики обумовили відповідальність за неналежне виконання умов договору. 
15 вересня 2020 року при укладенні додаткової угоди № 6 до договору позики № 16/01/19-7 від 16 січня 2019 року сторони за взаємною згодою домовилися внести зміни в п. 1, 5, 6.1 договору, згідно яких позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в сумі 72115,20 грн., що еквівалентно 2560 доларів США строком на 4 місяці до 16.12.2020 року.
На підтвердження отримання 15.09.2020 вказаних коштів ОСОБА_1 написав відповідну розписку. 
Даний факт відповідачем не спростовано.
Навпаки, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 підтвердив, що остаточна сума боргу та період виплати коштів було погоджено 15.09.2020 року шляхом написання розписки.
На підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_1 долучив до апеляційної скарги копії розписок про отримання ОСОБА_2 грошових коштів та квитанції щодо перерахування останній коштів.
Проте, долучені розписки та частина квитанцій про отримання коштів ОСОБА_2 датовані до підписання додаткової угоди від 15.09.2020 року, а тому не можуть бути доказами її виконання. 
Квитанції про перерахування грошових коштів від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 також не можуть свідчити про належне виконання відповідачем договору позики, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про уповноваження даних осіб на погашення/отримання коштів за договором позики укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Долучені відповідачем квитанції, які датовані після підписання сторонами додаткової угоди від 15.09.2020, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не містять відомостей щодо особи, яка здійснювала платіж, особи, яка його отримала та призначення платежу.
Окрім того, відсутні докази того, що рахунок на який здійснювався переказ коштів належить ОСОБА_2 .
Враховуючи викладені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідач своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення отриманої суми грошових коштів за договором позики не виконав, внаслідок чого також підлягають стягненню штрафні санкції, які погоджені стронами та розрахунок яких відповідачем не спростовано.
Доводи апеляційної скарги, щодо неналежного повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи колегія суддів відхиляє з наступних підстав.
Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
На виконання запиту суду Золочівська селищна рада повідомила, що Реєстр територіальних громад тимчасово призупинив свою роботу, тому відділ «Центр надання адміністративних послуг» не має технічної можливості надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 (а.с. 46).
Згідно ст. 128 ч. 11 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на судові засідання призначені на 28.09.2022, 07.11.2022 та 30.11.2022 викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому враховуючи вимоги процесуального законодавства вважається таким, що був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Окрім того, судом на адресу вказану відповідачем у договорі позики, додаткових угодах, розписці про отримання коштів та яка зазначена позивачем у позовній заяві було направлено процесуальні документи, проте до суду повернувся конверт без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 відповідно до процесуального закону вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції, тому доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги щодо завищеного розміру витрат на правову допомогу, яка стягнута з відповідача на користь ОСОБА_2 та його неспівмірності категорії справи суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки факт надання відповідних послуг є документально підтвердженим, а визначений розмір витрат відповідає критерію розумності та є співмірним зі складністю справи.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду апеляційна скарга не містить.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                         О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин