ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
13 грудня 2023 року                                   
м. Київ                                                            
 
справа № 133/3961/21
 
провадження № 61-9771св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (скорочена назва                     АТ «Укрзалізниця)», Виробничий підрозділ Козятинський загін воєнізованої охорони Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Набокова Василя Антоновича,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня 2023 року у складі судді Пєтухової Н. О. та постанову Вінницького апеляційного суду від 07 червня 2023 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Денишенко Т. О., Копаничук С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»), виробничого підрозділу Козятинський загін воєнізованої охорони Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Набокова В. А. (далі - ВП Козятинський загін воєнізованої охорони Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» в особі Набокова В. А.) про скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 08 грудня 2021 року наказом начальника загону виробничого підрозділу Козятинський загін воєнізованої охорони Набокова В. А.               № НОР-2-2/376 у зв`язку з ненаданням ним підтверджуючого документа про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби CОVID-19,              з 09 грудня 2021 року до моменту усунення причин відсторонення, його було протиправно відсторонено від роботи - стрільця 5-го розряду стрілецької команди станції Козятин , без нарахування заробітної плати (середнього заробітку).
 
Посилаючись на статтю 46 КЗпП України, частину другу статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ Міністерства охорони України «Про затвердження переліку професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» № 2153 від 04 жовтня                   2021 року, пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 та Постанову Кабінету Міністрів України № 1096 від 20 жовтня 2021 року, вважав, що відповідач протиправно відсторонив його від роботи на необмежений термін, починаючи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. При цьому ні в трудовому контракті,          ні в посадовій інструкції, чи в будь-якому іншому документі, підписаному між ним і відповідачем, такого зобов`язання з його боку немає, як і немає передбачених законом повноважень відповідача на відсторонення його від роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення від CОVID-19. 
 
Стверджував, що оскаржуваний наказ є протиправним, свавільним та таким, що порушує його конституційні права та свободи, суперечить вимогам Конституції України та діючому законодавству і підлягає скасуванню.
При цьому законодавством не передбачено відсторонення людини від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення проти CОVID-19, а вимога надати відповідачу таку інформацію суперечить нормам закону. 
 
Оскільки його право на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем, шляхом видання незаконного наказу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, вважав, що ефективним способом захисту порушеного його права буде зобов`язання відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, кінцевий розрахунок якої має бути здійснено відповідачем в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту його відсторонення до дня фактичного допущення до роботи.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № HOP 2-2/376                                  від 08 грудня 2021 року;
- зобов`язати АТ «Українська залізниця» виплатити на його користь невиплачену заробітну плату з дня незаконного відсторонення від роботи по день фактичного допущення до роботи;
- стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь судові витрати у вигляді судового збору.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано наказ начальника загону виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони» Регіональної філії «Південно-Західна залізниця»                                     АТ «Укрзалізниця» Набокова В. А. № НОР 2-2/376 від 08 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи у розмірі 43 487,22 грн.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ВП Козятинський загін воєнізованої охорони Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» в особі Набокова В. А. про стягнення заробітної плати та допуск позивача до роботи відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» заходів, не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. При виконанні своїх трудових обов`язків позивач контактує з незначною кількістю співробітників, супроводжуючи вантажі знаходиться сам, з продукцією не контактує, оскільки такого роду вантажі він не супроводжує. Відповідачем залишилось недоведеним наявність значних прямих та непрямих соціальних контактів позивача з іншими особами, що могло б вказувати на існування ризиків перенесення та розповсюдження ним хвороби.
 
Суд також зазначив, що з відповідача слід стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за період незаконного відсторонення в розмірі 43 487,22 грн за період з 09 грудня 2021 року до 01 березня 2022 року (включно)                               (розрахунок 42 х 1 035,41 = 43 487,22 грн).
 
Суд першої інстанції вважав, що виробничий підрозділ Козятинський загін воєнізованої охорони Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Набокова В. А. , є неналежним відповідачем у справі, оскільки у трудових спорах про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, є юридична особа, з якою позивач перебував у трудових правовідносинах, а не виробничий підрозділ філії цієї юридичної особи, який представляв її у правовідносинах з позивачем. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 07 червня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задоволено частково.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня             2023 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи у розмірі 38 020,43 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині скасування наказу про відсторонення від роботи зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права. При видачі наказу та відстороненні позивача від роботи відповідачем не досліджувалося, що, обіймаючи посаду старшого стрільця 5-го розряду стрілецької команди станції Козятин , позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників                                                    АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Його відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював                                    в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.
 
Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допустив помилку в частині обрахунку розміру середньої заробітної плати, що підлягає стягненню. 
З 09 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року включно ОСОБА_1 перебував у вимушеному прогулі. 01 березня 2023 року ОСОБА_1 допущений до роботи. Середній заробіток за час вимушеного прогулу слід обраховувати за період                       з 09 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року. Отже, загальна сума середнього заробітку за час відсторонення позивача становить 38 020 грн 43 коп (розрахунок 916,16 грн (середньоденна заробітна плата) * 41, 5 (кількість робочих днів за період відсторонення відповідно графіка).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі АТ «Укрзалізниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня                2023 року, постанову Вінницького апеляційного суду від 07 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову                    ОСОБА_1 відмовити повністю.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У липні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У серпні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційні скарги 
 
Касаційна скарга АТ «Укрзалізниця» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не зупинили провадження у справі у зв`язку із перебуванням позивача у складі Збройних сил України, який увільнений від роботи з 30 березня 2022 року.
 
Суд першої інстанції прийняв від позивача заяву про уточнення позовних вимог               від 28 березня 2023 року без доказів її направлення відповідачеві, чим перешкоджав товариству в ознайомленні з її змістом.
 
Зазначає, що відсторонення позивача від роботи було вимушеним заходом, який проведено відповідно до вимог законодавства. Такий захід спрямований на захист суспільних інтересів.
 
Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень АТ «Укрзалізниця» вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 березня                       2023 року у справі № 130/3531/21 (провадження № 61-5382св22), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень                                         АТ «Укрзалізниця» вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 на підставі наказу                   № 7/к від 21 січня 1993 року прийнятий в стрілецьку команду на ст. Козятин на посаду стрільця відділу воєнізованої охорони Південно-Західної залізниці (а. с. 14).
 
Наказом виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони»                       № НОР.2.2/376 від 08 грудня 2021 року ОСОБА_1 , стрільця 5 розряду стрілецької команди ст. Козятин було відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року до моменту усунення ним причин відсторонення. Причиною відсторонення стало ненадання підтверджуючого документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом                              SARS-CoV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 (а. с. 7-8).
 
Відповідно до довідки про доходи від 10 грудня 2021 року № НОР 2.5/1536 заробітна плата стрільця 5 розряду структурного підрозділу служби воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» - ОСОБА_1 , за період з червня 2021 до                              листопада 2021 року без урахування аліментів становить 104 871,20 грн (а. с. 12).
 
Відповідно до копії наказу № НОР 2.2/57 від 01 березня 2022 року, виданого начальником ВП «Козятинський загін воєнізованої охорони» Василем Набоковим, зокрема відповідно до пункту 2 додатку до вказаного наказу - ОСОБА_1                     з 01 березня 2022 року допущено до роботи (а. с. 99).
 
Відповідно до наказу № 101-ос від 23 березня 2022 року, виданого начальником Козятинського загону воєнізованої охорони, ОСОБА_1 увільнено від роботи з 30 березня 2022 року на час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період до дня фактичної демобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку (а. с. 93).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга АТ «Укрзалізниця» підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
 
Термін «законодавство» широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV Перехідних положень Конституції України). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також                                                          і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.
 
Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій                                  статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
 
У рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20)                                за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України, як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.
 
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
 
Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.
 
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.
 
Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
 
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт 
 
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина друга статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).
 
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).
 
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.
 
Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (частини четверта - шоста статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).
 
Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня                   2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня                     2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії                                      ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. 
 
Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).
 
Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
 
Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня                 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який введено в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46                  КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 (далі - Постанова № 1236), зокрема на період воєнного стану:
- фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19;
- фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;
- закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану;
- пункт 41-6 Постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».
 
Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими                                  нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19. Відповідачем застосовано до позивача відсторонення від роботи до набрання чинності вказаними нормативно-правовими актами.
 
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі                   України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).
 
Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»).
 
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.
 
Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.
 
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної                                                 санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.
 
Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.
 
Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.
 
Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції                 № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку 
 
з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників у межах відповідних заходів боротьби 
з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України                   «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
 
Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом.
 
Положення законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
 
У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
 
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
 
Судом встановлено, що позивач працює стрільцем 5-го розряду стрілецької команди станції Козятин Виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» та належить до працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
 
Виробничим підрозділом «Козятинський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» 08 грудня 2021 року видано наказ № НОР.2. 2/376 «Про відсторонення від роботи», яким стрільця 5-го розряду стрілецької команди станції Козятин Виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_1 відсторонено від роботи                 з 09 грудня 2021 року до моменту усунення причин відсторонення.
 
Підставою видання зазначеного наказу слугувала та обставина, що позивач у визначений строк не надав роботодавцю підтверджуючого документа про отримання обов`язкового профілактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. 
 
Наказ про відсторонення позивача від роботи видано на підставі статті 46                         КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ, наказу МОЗ № 2153                         (зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393),                          пункту 41-6 Постанови № 1236.
 
Держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.
 
Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. 
 
Згідно із частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.
 
Встановлено, що ОСОБА_1 як стрілець 5-го розряду виконує обов`язки щодо охорони вантажів і об`єктів на залізничному транспорті, що обумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівника цього підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню.
 
Верховний Суд вважає необґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову та скасування оскаржуваного наказу у зв`язку з непропорційністю відсторонення меті охорони здоров`я населення та самого позивача.
 
Оскільки іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не може, Верховний Суд вважає, що                                        АТ «Укрзалізниця» правомірно було змушено ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ, наказу МОЗ № 2153 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ                    від 01 листопада 2021 року № 2393), пункту 41-6 Постанови № 1236.
 
З огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновляється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили його відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), отже, Верховний Суд не встановив порушення права позивача на працю, передбачене у статті 43 Конституції України.
 
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 472/5/22 (провадження № 61-41св23), від 18 квітня 2023 року у справі          № 130/3573/21 (провадження № 61-5570св22).
 
З огляду на зазначене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позову                   ОСОБА_1 та скасування наказу про відсторонення, що є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій. При цьому Верховний Суд вважає, що обмеження прав особи може відбуватися в інтересах держави і суспільства і повинно бути обумовленим насамперед необхідністю поваги таких самих прав і свобод інших людей, а також необхідністю нормального функціонування суспільства і держави.
 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права у зв`язку з відмовою у зупиненні провадження у справі, оскільки Верховним Судом такі порушення встановлені не були. При цьому ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня              2023 року клопотання АТ «Укрзалізниця» про зупинення провадження у справі залишено без задоволення у зв`язку із запереченням представника позивача та для дотримання розумних строків розгляду справи. Ухвала Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня 2023 року належно обґрунтована та спростовує доводи АТ «Укрзалізниця» у цій частині.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Позивач звернувся до суду з однією позовною вимогою немайнового характеру та                         однією позовною вимогою майнового характеру, отже, судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції становив 908,00 грн (немайнова вимога) + 908,00 грн (майнова вимога), що разом становить 1 816,00 грн. Судовий збір за апеляційний перегляд справи становить: 1 816,00 грн * 150% = 2 724,00 грн. Судовий збір за касаційний перегляд справи становить 1 816,00 грн * 200% = 3 632,00 грн.
 
Тому судові витрати, які сплатило АТ «Укрзалізниця» за розгляд справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 2 724,00 грн та 3 632,00 грн, відповідно, підлягають стягненню з ОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.
 
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня              2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 07 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця»,Виробничого підрозділу Козятинський загін воєнізованої охорони Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Набокова Василя Антоновича, про скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄДРПОУ 40081221) судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять  чотири) грн та касаційної інстанції у розмірі 3 632 (три тисячі шістсот тридцять             дві) грн, а всього - 6 356 (шість тисяч триста п`ятдесят шість) грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,     є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець