Номер провадження: 22-ц/813/1523/23 
Справа № 501/247/19
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Юшинської Ірини Євгенівни, представника ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 червня 2021 року, постановленого під головуванням судді Смирнова В.В., повний текст рішення складений 17 червня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя, про поділ майна подружжя, -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, в якому просив розподілити майно, визнавши за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 та на автомобіль марки Nissan X-Trailд/н НОМЕР_1 (а.с. 1-7 т. 1).
В обґрунтування свого позову, ОСОБА_1 зазначив, що сторони з 20 червня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
За час спільного проживання та спільного ведення господарства сторонами у шлюбі були набуті у спільну сумісну власність квартира АДРЕСА_3 , які на праві приватної власності належать відповідачці, а також автомобіль марки Nissan X-TRAIL, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .
Позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем спільне господарство та сумісне проживання припинені, а оскільки спірні квартири належать відповідачці на праві власності, ОСОБА_1 на підставі ст. 60 СК України має право на поділ сумісного майна подружжя.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16 листопада 2018 року вимоги про розподіл майна подружжя виділено у самостійне провадження (а.с. 25 т. 1).
У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю одного подружжя та про поділ майна подружжя, в подальшому уточнивши свої вимоги просила визнати спільним майном подружжя в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 , та автомобіль марки Nissan X-Trailд/н НОМЕР_1 . Поділити спільне майно подружжя, визнавши право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , припинивши право власності на цю квартиру за ОСОБА_3 , визнати право власності на автомобіль марки Nissan X-Trailд/н НОМЕР_1 за ОСОБА_1 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію за її частку у спільному майні подружжя у розмірі 1612 172 гривні.
Визнати квартиру АДРЕСА_2 особистою власністю ОСОБА_3 (а.с. 62-67 т 1, а.с. 55-58 т. 2).
В обґрунтування свого позову ОСОБА_4 зазначила, що з 20 червня 1998 року по 27 лютого 2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Від шлюбу у сторін є донька ОСОБА_5 , яка проживає з нею та продовжує навчання.
За час шлюбу сторонами були придбані квартира АДРЕСА_4 , право власності на яку оформлено на ОСОБА_3 , вартістю 2 975 596 грн.; автомобіль Nissan X-Trail 2006 року випуску державний номер НОМЕР_1 , право власності яке оформлено на ОСОБА_1 , вартістю 248 748 грн.
Позивачка зазначала, що вказане майно належить кожному з них по 1/2 частині кожному.
При цьому зазначала, що оскільки автомобіль знаходиться у користуванні відповідача вона згодна припинити своє право власності на її частину та передати його у власність відповідача з виплатою компенсації 1/2 частини автомобіля.
Також зазначала, що оскільки відповідач фактично користується квартирою АДРЕСА_4 , вона також вважає необхідним передати у власність відповідача вказану квартиру з виплатою вартості 1/2 її частини припинивши її право власності.
Позивачка також зазначала, що квартира АДРЕСА_5 була придбана за її особисті кошти, про, що було відомо відповідача, а тому вказана квартира є її особистою власністю.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23 липня 2019 року в одне провадження були об`єднані цивільні справи за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 56 т. 1).
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано спільним майном, в рівних частках, по 1/2 частині кожному, подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , придбаним під час шлюбу:
- квартиру АДРЕСА_4 ;
- автомобіль Niccan X-Trail 2006 року випуску державний знак НОМЕР_1 , право власності оформлено на ОСОБА_1 .
Поділено спільне майно подружжя:
- визнано право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 , водночас припинив право власності ОСОБА_2 на цю квартиру;
- визнано право власності за ОСОБА_1 на автомобіль Niccan X-Trail 2006 року випуску державний знак НОМЕР_1 , право власності оформлено на ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості компенсації за її частку в спільному майні подружжя 1 612 172грн.
Визнано квартиру АДРЕСА_5 особистою власністю ОСОБА_2 .
Вирішено питання про судові витрати.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_6 , представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволення зустрічного позову та відмови в частині первісного позову скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені зустрічного позову відмовити у повному обсязі, первісний позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не дослідив надані позивачем докази у справі, а також не з`ясував дійсні обставини справи, також рішення суд є невмотивованим у зв`язку з відсутністю у ньому обґрунтувань позиції суду.
У відзиві на апеляційну скаргу,адвокат Главацький Ю.А., представник ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга є недоведеною, основаною на припущеннях та такою, що не ґрунтується на дійсних обставинах справи, не спростовує твердження суду, а тому задоволенню не підлягає.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Юшинської І.Є., представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , її представника адвоката Главацького Ю.А., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає в повній мірі, з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 20 червня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області актовий запис № 164, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 10 т. 1).
Від шлюбу сторони мають дитину – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів громадського стану м. Іллічівська Одеської області, актовий запис № 242 (а.с. 74 т.1).
27 лютого 2019 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, ОСОБА_3 залишено дошлюбне прізвище ОСОБА_8 (а.с. 70-72 т. 1).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку, суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення, суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 Сімейного кодексу України.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , 28 січня 2011 року отримала свідоцтво про право власності на квартиру, яке видано Іллічівською міською радою на підставі рішення виконкому від 21.10.2010 року на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 154,9 кв.м., житловою 79,6 кв.м. (а.с. 70 т. 1).
Відповідно до звіту, оцінювача вартість квартири АДРЕСА_1 складає 2 975 596 грн. (а.с. 81-87 т. 1).
17 лютого 2006 року ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу № Т30/2.0МТ на придбання автомобіля марки Nissan X-Trail(а.с. 114-117 т.1).
Вартість автомобіля марки Nissan X-Trailд/н НОМЕР_1 , відповідно до звіту про оцінку вартості складає 248 748 грн. (а.с. 122-139 т. 1).
З урахуванням часу набуття майна, загальна вартість спільного майна подружжя складає 3 224 344 грн., кожному з подружжя належить 1 612 172 грн.
Враховуючи, що ані позивачем ОСОБА_1 , ані відповідачем та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 - не надано згоду на виплату компенсації та така жодною стороною не внесена на депозитний рахунок суду, а тому відсутні правові підстави для прийняття судом відповідного рішення про залишення об`єкту нерухомості та автомобіля за одним з подружжя, а тому колегія суддів приходить висновку, що квартира АДРЕСА_1 та автомобіль марки Nissan X-Trailд/н НОМЕР_1 , які придбані за час шлюбу підлягають поділу з визнанням за кожним із подружжя по 1/2 частки.
Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. 
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини  з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 24.02.2000 року, під час знаходження сторін у шлюбі ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради за № 609 від 25.11.1999 року (а.с. 152 т. 1).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради за № 609 від 25.11.1999 року, видане ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 105,4 кв.м., у т.ч. житлова – 56,0 кв.м. 
Підставою для винесення рішення виконкому був поданий договір про сумісну діяльність № 12/1 від 25.06.1997 року та 1/1-с від 10.03.1998 року про те, що ОСОБА_3 власними коштами приймала участь у будівництві квартири зі складським приміщенням (а.с. 156 т. 1).
Так з матеріалів справи вбачається, що 25 липня 1997 року ОСОБА_3 уклала договір про сумісну діяльність з ТОВ «Аббо» на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_7 на ІІІ поверсі, загальною площею 85,41 кв.м., з умов договору вбачається, що оплата проведена поетапно – 40% у день підписання договору, 30% протягом 30 днів після закінчення нульового циклу, 30% протягом 30 днів після завершення коробки будинку (а.с. 208-210 т. 1).
З договору № 1/1-С про сумісну діяльність вбачається, що ОСОБА_3 10.03.1998 року уклала договір з ТОВ «Аббо» на будівництво складського приміщення сплативши 2000 грн., що підтверджується квитанцією № 134 від 10.03.1998 року (а.с. 153-154 т. 1).
Між ТОВ «Аббо» та ОСОБА_3 14.07.1999 року укладено акт прийому-передачі, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала у власність складське приміщення № 9 (а.с. 155 т. 1).
Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Колегія суддів з урахуванням встановлених обставин приходить висновку про те, що ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_7 , перебуваючи з 20 червня 1998 року у шлюбі, свідоцтво про право власності на новостворений об`єкт було видане на підставі договору про сумісну діяльність № 12/1 від 25.06.1997 року та 1/1-с від 10.03.1998 року, які укладені та виконані стосовно оплати до вступу у шлюб, а тому квартира АДРЕСА_7 є особистою власністю ОСОБА_3 .
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Одночасно колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 заперечуючи про те, що ці договори укладені до шлюбу з підстав не відповідності прізвища та документу, яким засвідчено особу, не звертався до суду з приводу їх оскарження, та не спростував факту укладання договорів про спільну діяльність направлену на будівництво квартири та складського приміщення до шлюбу.
Колегія суддів також звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_3 довела, що квартира АДРЕСА_7 була придбана на підставі укладених договорів до вступу нею у шлюб.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі за зустрічним позовом ОСОБА_2 , суд першої інстанції замість обґрунтувань своїх висновків, обмежився переліченням статей Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України, взагалі без обґрунтувань підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 та часткового задоволення позову ОСОБА_1 .
Також колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає вимогам закону, з огляду на наступне.
Рішення суду у відповідності до ст. 265 ЦПК України складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.
Відповідно до ч. 4 ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються:
1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;
2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;
3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;
4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;
5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;
6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що в тексті оскаржуваного судового рішення відсуне мотивування, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, як ОСОБА_1 , так і зустрічного позову ОСОБА_3 .
Згідно п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , та часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Юшинської Ірини Євгенівни, представника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 червня 2021 року – скасувати.
Прийняти постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Визнати спільним сумісним майном за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 , а також на автомобіль марки Nissan X-Trail, державний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску.
В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 154,9 кв.м., житловою площею 79,6 кв.м.
В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 154,9 кв.м., житловою площею 79,6 кв.м.
Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Nissan X-Trail, державний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску.
Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Nissan X-Trail, державний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску.
Визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_5 .
В решті у задоволенні позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 30 жовтня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова