ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 грудня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/1962/23
Головуючий у першій інстанції – Чепурко  В. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1377/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Герасименко Ю.О.

учасники справи:
стягувач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»,
боржник: ОСОБА_1 ,
заінтересована особа: Новгород-Сіверський відділ державної виконавчої служби у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 вересня 2023 року (проголошено о 09:35, повний текст складено 29.09.2023) у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,-

                                        У С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області   №739/1564/14-ц від 21.11.2014 про стягнення із нього на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (нині – АТ «Райффайзен Банк», далі по тексту – банк) заборгованості за кредитним договором №014/0373/82/0073775 від 02.09.2013 у розмірі 63 433 грн 26 коп. таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування заяви зазначав, що на виконанні у Новгород-Сіверському відділі ДВС у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №45675406, в рамках якого за виконавчим листом №739/1564/14-ц з нього на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягується заборгованість за кредитним договором №014/0373/82/0073775 від 02.09.2013.
Зазначав, що згідно листа АТ «Райффайзер Банк» № 81-26-4/1729 від 01 серпня 2023 року зобов`язання між ним та банком за кредитним договором №014/0373/82/0073775 від 02.09.2013 припинені.
Указував, що відповідно до ухвали Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07.09.2023 суд не знайшов підстав для заміни стягувача у вказаному виконавчому провадженні правонаступником. 
Уважав, що будь-які зобов`язання між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк» припинені, а будь-які законні правонаступники відсутні, а тому наявні підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. 

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 вересня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким його заяву задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального закону. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що досліджений у судовому засіданні лист АТ «Райффайзен Банк» містить чітке формулювання щодо припинення зобов`язань між ОСОБА_1 та АТ «Раййфайзен Банк» за кредитним договором  № 014/0373/82/0073775 від 02.09.2013. 
Заявник наголошує, що АТ «Райффайзен Банк» не надав заперечень щодо визнання виконавчого листа Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області №739/1564/14-ц від 21.11.2014 таким, що не підлягає виконанню та не забезпечив участі свого представника у розгляді справи, що може свідчити про відсутність претензій стягувача по вказаному виконавчому документу. 
Посилаючись на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07.09.2023, якою відмолено у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження № 45675406 його правонаступником, вважає, що його зобов`язання перед банком у вказаному виконавчому провадженні припинені, проте вибуття первісного стягувача не відбулося.  

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк» просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її законність та обґрунтованість. 
Банк зазначає, що відмова суду у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження №45675406, а саме первісного стягувача його правонаступником, не свідчить про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0373/82/0073775 від 02.09.2013 не відбулося. 
Наголошує, що з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 надано до суду докази, які б свідчили про припинення зобов`язання боржника за виконавчим листом №739/1564/14-ц, виконання вказаного зобов`язання іншою особою, або доказів того, що обов`язок боржника відсутній з інших причин. 
Указує, що сам лише факт переходу права вимоги у зобов`язанні від одного кредитора до іншого, якщо такий перехід дійсно мав місце, згідно положень статей 512-519 ЦК України не припиняє обов`язок боржника у такому зобов`язанні та відповідно не може бути підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. 

Вислухавши суддю-доповідача, представника заявника – адвоката Дмитришина А.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на неї,  апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що сам лише факт переходу права вимоги у зобов`язанні від одного кредитора до іншого, якщо такий перехід дійсно мав місце, згідно положень статей 512-519 ЦК України не припиняє обов`язок боржника у такому зобов`язанні та відповідно не може бути підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30.10.2014 позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/0373/82/0073775 від 02.09.2013 у розмірі 63 433,26 грн та судові витрати у розмірі 634,33 грн. 
З 02.12.2014 у провадженні Новгород-Сіверського ВДВС СХ МРУ МЮ знаходиться виконавче провадження №45675406 з виконання виконавчого листа №739/1564/14-ц від 21.11.2014, виданого Новгород-Сіверським районним судом Чернігівської області на підставі зазначеного вище рішення суду, що підтверджується витягом з Автоматизованої системи виконавчих проваджень від 14.09.2023 (а.с. 5). 
Як вбачається із копії відповіді на звернення ОСОБА_1 за підписом менеджера з підтримки процесів розгляду звернень відділу обробки письмових звернень клієнтів Управління інформаційного обслуговування клієнтів Департаменту операційного сервісу АТ «Райффайзен Банк» Жицької Н.Ю. від 01.08.2023 № 81-26-4/1729, банк повідомив, що право вимоги за кредитним договором №014/0373/82/0073775 від 02.09.2013 відступлене АТ «Райффайзен Банк» на користь ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», відбулась заміна сторони кредитора в зобов`язанні, тобто відносини між ОСОБА_1 та банком, як кредитором за цим договором припинилися (а.с. 6). 
Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07.09.2023 відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження №45675406 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»  його правонаступником.  

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.
За ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України, Іммобільяре Саффі проти Італії, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 2 статті 432 ЦПК України визначено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.
Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково за змістом ст. 432 ЦПК України не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права. 
Законодавець не дав чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у ст. 432 ЦПК України.
При цьому словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.
У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням прав стягувача та боржника.
Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
До підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню) відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.      
Згідно судової практики в межах розгляду заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. 
У Постанові Верховного суду у справі № 2-4671/11 від 20.02.2019 наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, які поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист №739/1564/14-ц від 21.11.2014 про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором №014/0373/82/0073775 від 02.09.2013 у розмірі 63 433 грн 26 коп. виданий на підставі рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30.10.2014, яке набрало законної сили 10.11.2014 та не скасоване, рішення підлягає примусовому виконанню.
В обґрунтування підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню ОСОБА_1 посилався на інформацію, викладену у листі банку №81-26-4/1729 від 01.08.2023, та на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07.09.2023. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів про припинення зобов`язання боржника за виконавчим листом №739/1564/14-ц, та про те, що відступлення права не припиняє обов`язку боржника у такому зобов`язанні.
Лист АТ «Райффайзен Банк» №81-26-4/1729 від 01.08.2023, який на думку заявника містить чітке формулювання щодо припинення зобов`язань між ОСОБА_1 та АТ «Раййфайзен Банк» за кредитним договором  №014/0373/82/0073775 від 02.09.2013,  не може бути взятий судом до уваги за відсутності належних доказів виконання ОСОБА_1 зобов`язань, встановлених рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30.10.2014. При цьому, в судовому засіданні апеляційного суду представник боржника пояснив, що заборгованість за кредитним договором №014/0373/82/0073775 від 02.09.2013 ОСОБА_1 не сплачена в повному обсязі.
Посилання в апеляційній скарзі на відсутність заперечень банку щодо визнання виконавчого листа Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області №739/1564/14-ц від 21.11.2014 таким, що не підлягає виконанню, що, на думку заявника, може свідчити про відсутність претензій стягувача по вказаному виконавчому документу, спростовуються відзивом банку на апеляційну скаргу, в якому останній наголошує на відсутності належних доказів виконання зобов`язання боржником або відсутності обов`язку боржника по виконанню такого зобов`язання. 
Ухвала Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07.09.2023, якою відмолено у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження № 45675406 його правонаступником, не може бути підставою для визнання виконавчого листа №739/1564/14-ц від 21.11.2014 таким, що не підлягає виконанню, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, сам факт переходу права вимоги у зобов`язанні від одного кредитора до іншого, якщо такий перехід мав місце, не припиняє обов`язок боржника у такому зобов`язанні.
Таким чином, обставини, з якими частина 2 статті 432 ЦПК України  пов`язує визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у даній справі відсутні. 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 вересня 2023 року - залишенню без змін, оскільки вона постановлена судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для її скасування.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,                                                 
                                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   – залишити без задоволення.
Ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 грудня 2023 року. 

Головуюча                                                                      О.Є. Мамонова

Судді:                                                                              Н.В. Висоцька

                                                                                        Н.В. Шитченко