ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6485/23 Справа № 206/2332/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого        Городничої В.С.,
суддів        Петешенкової М.Ю., Максюти Ж.І.,

       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у м.Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

                                       В С Т А Н О В И Л А:

       У серпні 2022 року позивач - АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 31.05.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір 2007-100, відповідно до якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 100 000,00 грн. на термін до 25.05.2009 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строком та в порядку, встановленому кредитним договором. 
Банк свої зобов`язання по договору виконав в повному обсязі. 
ОСОБА_1 , в порушення умов кредитного договору, свої зобов`язання не виконав: не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 13.05.2022 року склала 78 187,62 грн, з яких: заборгованість по відсоткам за користування кредитом – 36 198,30 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 41 989,32 грн. 
       На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 78 187,62 грн та судові витрати.
       Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 13.05.2022 року за кредитним договором №2007-100 від 31.05.2007 року, яка складається з: 41 989,32 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 481,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено (а.с. 127-133).
       Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав їм належної оцінки, що призвело до невідповідності викладених висновків дійсним обставинам справи, а також посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с. 142-149).
       АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду апеляційної інстанції письмові пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а.с. 162-163).
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2007-100, за умовами п. 1.1.-1.2. якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в розмірі 100 000,00 грн. 
Відповідно до п. 1.3 кредитного договору, термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 25 травня 2009 року. Зазначений термін може бути змінений згідно п. 2.3.3, п. 2.4.1 даного Договору. 
Відповідно до п 2.2.2 кредитного договору позичальник повинен сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності до договору, проводити погашення кредиту, відсотків і винагороди в порядку і в терміни згідно Графіку погашення кредиту та відсотків, наведені в додатку № 1, який є невід`ємною частиною даного договору. 
Пунктом п. 6.1 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, строків повернення кредиту, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,2 % від суми непогашеного платежу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за котрий виплачується пеня. 
Відповідно до п. 6.2 кредитного договору, при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених п.2.2.7, п. 2.2.8, п. 2.2.11 даного Договору, позичальник сплачує Банку за кожен день порушення штраф в розмірі 2% від суми отриманого кредиту. Штраф сплачується у гривні. 
Пунктом 6.7. договору передбачено, що строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, комісії, неустойки- пені, штрафів встановлено тривалістю 5 років. До кредитного договору долучено додаток №1 від 31 травня 2007 року з графіком погашення кредита, відсотків та винагород (а.с. 9-13). 
Відповідно до копії ордеру-розпорядження №5 від 01 червня 2007 року та заяви на видачу готівки №3 банк перерахував ОСОБА_1 100 000,00 грн (а.с. 14).
На забезпечення виконання зобов"язань за вказаним договором 31 травня 2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за №2007/100. 
Пунктом 2 договору поруки передбачено, що останній відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник. 
Пунктом 12 договору поруки встановлено, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом 5 років (а.с. 15).
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2011 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належне йому на праві власності заставлене майно, а саме, автомобіль ЗІЛ (модель 431610, рік випуску: 1991, тип ТЗ: ізотермічні й фургон, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 : передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у ОСОБА_3 належне їй на праві власності заставлене майно, а саме, автомобіль МАН (модель 19332 рік випуску: 1995, тип ТЗ: вантажний фургон, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_4 ); передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у ОСОБА_2 належне йому на праві власності заставлене майно, а саме, Ford Transit ( рік випуску: 1999, тип ТЗ: фургон малотоннажний-В, №кузова/шасі: VIN- НОМЕР_5 , реєстраційний номер: НОМЕР_6 ). В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2007-100 від 31.05.2007 року в сумі 33 655,65 грн звернуто стягнення на автомобілі ЗІЛ (модель 431610, рік випуску: 1991, тип ТЗ: ізотермічні й фургон, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ; МАН (модель 19332 рік випуску: 1995, тип ТЗ: вантажний фургон, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_4 ); Ford Transit (рік випуску: 1999, тип ТЗ: фургон малотоннажний-В, № кузова/шасі: VIN- НОМЕР_5 , реєстраційний номер: НОМЕР_6 ) шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання Заставодержателем договору купівлі-продажу Предмету застави від імені заставодавців (а.с. 29-32).
Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа – Самарський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про звільнення майна з-під арешту – задоволено частково. Звільнено з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 13 листопада 2012 року, автомобіль МАН 19332, 1995 року, д/н НОМЕР_4 , кузов/шасі НОМЕР_3 . В задоволенні інших позовних вимог – відмовлено (а.с. 41-42).
АТ КБ «Приватбанк» виконав свої зобов`язання за договором та видав ОСОБА_1 кошти у розмірі 100 000,00 грн, відповідач частково погашав кредитну заборгованість, що підтверджується випискою по рахунку за період 01.06.2007-28.02.2023 (а.с. 110-112).
Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №2007-100 від 31.05.2007 року, укладеного між сторонами по справі, станом на 13.05.2022 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед позивачем за кредитним договором складає 78 187,62 гривень, з яких: загальний залишок заборгованості за процентами – 36 198,30 гривень, загальна сума нарахованої пені – 41 989,32 гривень (а.с. 7-8).
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 порушив взяте перед позивачем зобов`язання, на підставі чого з урахуванням погашених сум, виник обов`язок сплатити позивачеві заборгованість по відсоткам за користування кредитом та пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. На момент подачі позову до суду (10.08.2022 року) минув п`ятирічний строк звернення до суду з вимогами до поручителя, у зв`язку з чим дійшов висновку, що вимоги про солідарне стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. Беручи до уваги письмову заяву відповідача про застосування строків позовної давності та в силу дії ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд вважав, що в задоволенні вимог позивача щодо стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом необхідно відмовити. 29.05.2019 року, відповідно до наданого позивачем розрахунку, в рахунок суми погашеної пені було внесено 23 210,80 грн, отже, строк позовної даності за даним видом платежу не пропущено а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 41 989,32 грн є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
       Однак, погодитись з такими висновками суду неможливо з огляду на наступне.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
       Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
       Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       Як вбачається з матеріалів справи, 31 травня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2007-100, за умовами п. 1.1.-1.2. якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в розмірі 100 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи належних доказів на підтвердження видачі кредиту, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.
Відповідно до копії ордеру-розпорядження №5 від 01 червня 2007 року та заяви на видачу готівки №3 банк перерахував ОСОБА_1 100 000,00 грн (а.с. 14).
Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц (провадження № 61-33362св18) зазначив, що пунктом 3 розділу І Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, яка була чинною на час укладення кредитного договору, передбачено, що до касових операцій, які регламентуються цією Інструкцією, належать, зокрема, видача готівки клієнтам з їх рахунків чи рахунку банку через його касу.
До касових документів, які оформлюються згідно із цією Інструкцією, належить заява на видачу готівки (пункт 1 глави 1 розділу III Інструкції) та визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються прийняття і видача готівки (пункт 2 глави 1 розділу III Інструкції). Форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи - отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.
Отже, єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява про видачу готівки.
Також, позивачем на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними, в тому числі і здійснення часткових погашень заборгованості за кредитним договором було надано розрахунок заборгованості по кредитному договору №2007/100 від 31.05.2007, укладеного з позичальником ОСОБА_1 станом на 13.05.2022 (а.с. 7-8) та випискою по особовому рахунку за період з 01.06.2007 по 28.02.2023 № НОМЕР_7 відкритого на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 110-112). 
Крім того, судом першої інстанції за клопотанням ОСОБА_1 було витребувано у позивача оригінал кредитної справи за договором про надання кредиту №2007-100 від 31.05.2007 року (а.с. 61-62). 22.12.2022 року у підготовчому засіданні представником позивача було надано суду для огляду вищезазначений оригінал кредитної справи. Суд оглянув кредитну справу та пересвідчився у відповідності поданих позивачем копій документів (а.с. 73).
       Відповідачем не було подано до суду будь-яких доказів, які б спростовували факт отримання ним кредитних коштів, а також відсутності у нього заборгованості за кредитним договором №2007-100 від 31.05.2007 року.
Також, слід звернути увагу на те, що заочними рішеннями Самарського районного суду м.Дніпропетровська в рамках цивільних справ №2-103/11 та 206/877/13-ц було встановлено факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, згідно відомостей ЄДРСР вказані заочні рішення не скасовувались та не переглядались в суді апеляційної інстанції та набрали законної сили.
Крім цього, як видно з виписки по рахунку, відповідачем ОСОБА_1 по кредитному договору №2007-100 від 31.05.2007 року здійснювались часткові погашення заборгованості, в тому числі через касу, що свідчить про те, що відповідачем на той час визнавався факт отримання кредитних коштів (а.с. 110-111). Будь-яких заперечень від ОСОБА_1 щодо внесення ним коштів на погашення кредитної заборгованості протягом 2007-2009 років не заявлялось.
Слід звернути увагу на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.
Таким чином, виписка по рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів, та береться судом апеляційної інстанції до уваги у сукупності з іншими доказами.
Фактично доводи скарги щодо доказів наявних в матеріалах справи щодо підтвердження факту отримання кредитних коштів є переоцінкою вказаних доказів, однак слід зауважити, що оцінка доказів є прерогативою суду, а переоцінка доказів учасниками справи чинним законодавством не передбачена.
Доводи скарги про те, що суд не залучив до матеріалів справи кредитну справу, яка надавалась позивачем для огляду, що позбавило його доступу до вивчення доказів та правосуддя, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом на клопотання відповідача ОСОБА_1 було витребувано оригінал кредитної справи, оглянуто у судовому засідання та перевірено докази наявні в матеріалах справи з документами які наявні в матеріалах кредитної справи. Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином та не був позбавлений ознайомитись з матеріалами кредитної справи у судовому засідання. Крім того, чинним законодавством не передбачено вимоги про залучення оригіналу кредитної справи до матеріалів цивільної справи.
Доводи скарги про фальшування позивачем доказів є лише припущеннями апелянта, які не підтверджуються будь-якими доказами, а тому колегією суддів відхиляються.
Доводи скарги про можливе порушення суддею Бангалорських принципів діяльності судді є припущеннями без будь-якого підтвердження вказаного, а тому відхиляються колегією суддів. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі таких порушень апелянт мав право скористуватись своїм процесуальним правом та заявити судді відвід. 
       Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що факт отримання відповідачем кредитних коштів, користування ними та часткове погашення кредитної заборгованості підтверджується матеріалами справи.
Разом з тим, предметом розгляду у даній справі є стягнення відсотків та пені за кредитним договором.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків суд першої інстанції виходив з їх доведеності, разом з тим застосував до них строк позовної давності за заявою відповідача ОСОБА_1 .
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду враховуючи наступне.
Відповідно до п. 1.3 кредитного договору, термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 25 травня 2009 року. Зазначений термін може бути змінений згідно п. 2.3.3, п. 2.4.1 даного Договору. 
Відповідно до п 2.2.2 кредитного договору позичальник повинен сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності до договору, проводити погашення кредиту, відсотків і винагороди в порядку і в терміни згідно Графіку погашення кредиту та відсотків, наведені в додатку № 1, який є невід`ємною частиною даного договору. 
Відповідно до п.п. 4.1., 4.3. Договору, за користування кредитомв період з дати списання коштів з рахунку до дати погашення кредиту згідно п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.2, 2.3.3, 2.3.6, 2.3.9, 2.4.1, 4.11 цього Договору, також Графіку погашення кредиту, відсотків та винагороди, приведеному в Додатку №1 до цього Договору, позичальник сплачує відсотки у розмірі 23% річних. При порушені позичальником зобов`язань щодо погашення кредиту, передбачених п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 цього Договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 46% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19 (провадження № 61-3732св22) зроблено висновок, що: «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу».
Згідно умов договору, дата остаточного погашення кредиту настала 25.05.2009 року.
Відтак, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом припинилося 25 травня 2009 року, після цієї дати права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Однак, з розрахунку заборгованості, наданого банком, апеляційним судом встановлено, що розмір відсотків нараховувався до 23 квітня 2015 року, тобто вже після спливу строку дії кредитного договору. 
Отже, нарахування банком відсотків за умовами кредитного договору №2007-100 від 31.05.2007 рокупісля 25.05.2009 року, тобто після спливу строку кредитування - є неправомірним.
Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, заборгованість за відсотками станом на 22.05.2009 року складала 128,05 грн.
Разом з тим, згідно розрахунку Банком здійснювалось зарахування на погашення відсотків за період з 28.05.2009 року по 23.04.2015 року у розмірах 145,73 грн, 88,07 грн, 823,35 грн, 420,94 грн та 24 645,16 грн.
Таким чином, враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про відсутність заборгованості за відсотками за кредитним договором, а тому є помилковими висновки суду про необхідність застосування строку позовної давності до вказаних позовних вимог, оскільки вона застосовується лише у випадку доведеності позовних вимог. 
       Задовольняючи позовні вимоги Банку про стягнення пені суд першої інстанції виходив з їх доведеності, а також посилався на переривання строку позовної даності, оскільки останній платіж по погашенню заборгованості за пенею було внесено 29.05.2019 року у сумі 23 210,80 грн.
Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо враховуючи наступне.
Пунктом п. 6.1 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, строків повернення кредиту, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,2 % від суми непогашеного платежу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за котрий виплачується пеня. 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318 цс 18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначені правові висновки також викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154 цс 18).
Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку (пеню) лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним. Після настання строку виконання кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Згідно умов договору, дата остаточного погашення кредиту настала 25.05.2009 року.
Відтак, право кредитодавця нараховувати пеню припинилося 25 травня 2009 року, після цієї дати права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Однак, з розрахунку заборгованості, наданого банком, апеляційним судом встановлено, що розмір пені нараховувався до 13 березня 2020 року, тобто вже після спливу строку дії кредитного договору. 
Отже, нарахування банком пені за умовами кредитного договору №2007-100 від 31.05.2007 рокупісля 25.05.2009 року, тобто після спливу строку кредитування - є неправомірним.
Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, заборгованість за пенею станом на 22.05.2009 року складала 14,62 грн.
Разом з тим, згідно розрахунку Банком здійснювалось зарахування на погашення пені за період з 28.05.2009 року по 29.05.2019 року у розмірах 76,61 грн, 46,22 грн, 327,48 грн, 202,46 грн, 110,00 грн, 197,27 грн, 55 619,58 грн та 23 210,80 грн.
Таким чином, враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про відсутність заборгованості за пенею, а тому є помилковими висновки суду про доведеність позовних вимог в цій частині. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що платежі здійснені за період з 28.05.2009 року по 29.05.2019 року у розмірах 76,61 грн, 46,22 грн, 327,48 грн, 202,46 грн, 110,00 грн, 197,27 грн, 55 619,58 грн та 23 210,80 грн не можуть свідчити про переривання строку позовної давності, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази стосовно внесення таких платежів відповідачем ОСОБА_1 в добровільному порядку. Разом з цим, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечує факт внесення таких сум ним на погашення кредитної заборгованості.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості з тих підстав, що на момент подачі позову до суду (10.08.2022 року) минув п`ятирічний строк звернення до суду з вимогами до поручителя виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
Згідно п.5 Договору поруки № 2007/100 від 31 травня 2007 року, у випадку невиконання боржником якого-небудь обов`язку, передбаченого п. 1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного (их) обов`язку (ів).
Пунктом 12 Договору поруки № 2007/100 від 31 травня 2007 року, встановлено, що сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення відповідачу ОСОБА_2 вимоги кредитора, як до поручителя.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та враховуючи невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до помилкових висновків суду, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю. 
       На підставі ст. 141 ЦПК України з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді у сумі 3 721,50 грн.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів , -

                                       П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
       Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року – скасувати з ухваленням нового рішення.
       У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості — відмовити в повному обсязі.
       Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3 721,50 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

       Судді:                                                                        М.Ю. Петешенкова

                                                                               Ж.І. Максюта