ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 листопада 2023 року 
м. Київ
 
справа № 670/124/21
провадження № 61-2323св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач),  Гулейков І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 01 вересня 2021 року у складі судді Волкової О. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Ярмолюка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» (далі - ТОВ «Енселко Агро») про визнання правочину недійсним.
Позов обґрунтований тим, що на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку від 28 листопада 2007 року, серія ЯД № 017531, вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,67 га, кадастровий номер 6820681500:03:006:0005, яка розташована на території Говорівської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області (далі - земельна ділянка).
12 липня 2018 року між нею і ТОВ «Енселко Агро» укладено та підписано договір про надання прав користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), який 18 липня 2018 року зареєстрував державний реєстратор Солобковецької сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області Ткачук О. І.  (далі - спірний договір).
Спірний договір є незаконним, оскільки укладений на строк 99 років, що не передбачено Законом України «Про оренду землі».
Договір є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки.
До укладення спірного договору між сторонами було досягнено згоди про те, що вона одноразово отримає від відповідача кошти у розмірі 100 000,00 грн. Ця ціна вплинула на її рішення укласти спірний договір, оскільки вона потребувала матеріальної допомоги, щоб розрахуватись з боргами. Проте, підписуючи договір, вона не звернула уваги на ціну, та в результаті отримала кошти в розмірі 46 271,51 грн. 
Під час підписання спірного договору її було введено в оману щодо реальної ціни договору.
Просила суд визнати спірний договір недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 01 вересня 2021 рокуу позові відмовлено. 
Відмовивши у позові, суд виходив з того, що ТОВ «Енселко Агро» є підприємством, яке займається сільськогосподарським виробництвом. Під час укладення спірного договору сторони діяли вільно і позивач розуміла значення укладеного договору. 
Право за спірним договором зареєстроване в установленому законом порядку, строк користування земельною ділянкою сторони узгодили. 
Доказів того, що під час укладення спірного договору сторони мали на увазі інший договір або мали на меті приховати договір купівлі-продажу, чи того, що він вчинявся під впливом обману, тяжких обставин, позивачка суду не надала.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 01 вересня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові. 
Скасувавши рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, розглянув справу за відсутності позивачки, не повідомленої належним чином про дату, час і місце судового засідання.
Мотиви відмови по суті позовних вимог аналогічні мотивам відмови в позові в рішенні суду першої інстанції. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 01 вересня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року, просила їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-1026цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, провадження № 14-430цс19, у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 311/4089/15-ц, провадження № 61-4623св18, від 01 квітня 2020 року у справі № 229/1724/18, провадження № 61-15877св21, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18.
Суди не взяли до уваги та не дослідили обставин, що викладені в позовній заяві, щодо переддоговірних домовленостей сторін про ціну договору користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) в розмірі 100 000,00 грн, щодо якої позивачку було введено в оману.
Спірний договір є удаваним правочином, для приховання договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Cтрок дії договору (99 років) суперечить вимогам законодавства, яке встановлює максимальний строк - 50 років.
Аргументи інших учасників справи
Відзив відповідача на касаційну скаргу мотивований тим, що на час укладення спірного договору максимальний строк дії договорів про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не був встановлений.
Договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потребне потребує нотаріального посвідчення, не застосовується аналогія закону із договором ренти.
Позивачка усвідомлювала свої дії на час укладення спірного договору, узгодила всі умови договору та не довела, що договір укладено під впливом обману або тяжкої обставини.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку від 28 листопада 2007 року, серія ЯД № 017531, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки.
12 липня 2018 року ОСОБА_1 і ТОВ «Енселко Агро» уклали договір № б/н про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Згідно з пунктом 1.3 спірного договору земельна ділянка (право користування земельною ділянкою) передається землевласником землекористувачу (ТОВ «Енселко Агро») з метою здійснення сільськогосподарської діяльності - діяльності, що пов`язана з виробництвом та наданням послуг сільськогосподарського характеру.
Відповідно до пункту 2.1 договору сторони домовились про те, що термін (строк) дії цього договору встановлено до 31 грудня 2117 року.
Згідно з пунктами 3.1, 3.3 плата за право користування земельною ділянкою встановлюється за погодженням сторін та становить 57 480,13 грн без урахування податків (пункт 3. 4) за весь строк дії договору. Плата за користування земельною ділянкою сплачується у грошовій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок землевласника.
Відповідно до пункту 9.3 договору сторони підтверджують, що цей договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що цей договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин та при повному розумінні сторонами своїх дій та змісту даного правочину та правових наслідків, які несе для сторін факт його укладення.
18 липня 2018 року державний реєстратор Соколівської сільської ради Ярмолинецького району Ткачук О. І. зареєстрував право користування земельною ділянкою на підставі спірного договору, номер запису про інше речове право 27151226.
Згідно з платіжним дорученням від 31 липня 2018 року № 24679 ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Енселко Агро» кошти за договором емфітевзису у розмірі 46 271,51 грн, з вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб - 10 346,42 грн та військового збору - 862,20 грн.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частина перша статті 4 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним (стаття 230 ЦК України).
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК України (далі - в редакції на час укладення спірного договору) речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України (частина перша                               статті 102-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (в редакції на час укладення спірного договору).
Згідно з частинами першою, другою статті 408 ЦК України строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років. Якщо договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено на невизначений строк, кожна із сторін може відмовитися від договору, попередньо попередивши про це другу сторону не менш як за один рік.
Відповідно до частини четвертої статті 102-1 ЗК України строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб або для забудови не може перевищувати 50 років.
Таким чином, на час укладення спірного договору законодавство передбачало обмеження строку, на який може бути укладено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою приватної форми власності для сільськогосподарських потреб, лише умовами самого договору за погодженням сторін зі встановленням чіткого строку (необмеженого 50 роками) або без встановлення строку з можливістю розірвання, попередивши іншу сторону не менш як за рік. 
Відповідно до змісту спірного договору сторони уклали його з дотриманням ЗК України та ЦК України в редакціях на час його укладення та дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору (строку, ціни, прав та обов`язків, відповідальності тощо).
У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що строк дії договору (99 років), визначений сторонами, суперечить вимогам законодавства, зокрема, що максимальний строк такого договору не може перевищувати 50 років.
З огляду на зміст статей 408 ЦК України та 102-1 ЗК України на час укладення спірного договору для такого виду договорів максимальний строк дії не був встановлений, доказів того, що позивачка помилилась щодо цієї умови договору, у матеріалах справи немає.
Верховний Суд зауважує, що згідно з матеріалами справи сторони уклали спірний договір та здійснили передання земельної ділянки 12 липня 2018 року (а. с. 8, 11), а оплату за договором - 31 липня 2018 року, яку позивачка прийняла, що підтверджує, що  ОСОБА_1 вже після підписання спірного договору також погодилась із визначеними в ньому умовами, зокрема і щодо строку.
Верховний Суд погоджується з висновками судів, що, за відсутності доказів попередньої домовленості між сторонами про ціну позову, факт прийняття оплати за спірним договором у розмірі 46 271,51 грн спростовує доводи заявниці щодо погодження сторонами іншої ціни договору в розмірі 100 000,00 грн.
Суди зробили правильний висновок, що позивачка не надала доказів того, що спірний договір є договором купівлі-продажу, а згідно з умовами договору та відповідно до запису про державну реєстрацію права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (а. с. 12) земельна ділянка знаходиться у користуванні відповідача, водночас право розпорядження залишається у  ОСОБА_1 .
Крім того, відповідно до пункту 6.4 спірного договору та глави 53 ЦК України позивачка не позбавлена права розірвати спірний договір.
Посилання заявниці, що суди не взяли до уваги та не дослідили обставин, на які вона посилається у позовній заяві щодо переддоговірних домовленостей сторін про ціну договору у розмірі 100 000,00 грн, є необґрунтованими, оскільки вказана обставина не підтверджена будь-якими доказами, а саме лише посилання на неї не є підставою для задоволення позову. 
З огляду на те що у матеріалах справи немає будь-яких доказів, що спірний договір укладено з метою приховати інший правочин (удаваний), відповідач навмисно ввів позивачку в оману щодо ціни договору, ОСОБА_1 уклала договір під впливом тяжкої для неї обставини, Верховний Суд погоджується з висновками судів по суті спору про відмову в позові за недоведеністю.
Подібні висновки викладені в аналогічних справах у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 222/1733/17, провадження № 61-42400св18, від 25 жовтня 2022 року у справі  № 730/46/21, провадження № 61-16132св21, від 31 жовтня 2022 року у справі № 676/99/21, провадження № 61-15205св21 (за позовом до ТОВ «Енселко Агро»).
У касаційній скарзі заявниця посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.
Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження                            № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, провадження № 14-430цс19, та постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18, не є релевантними справі, що переглядається. 
Правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 (укладено договір дарування спільної квартири подружжя, щоб приховати договір купівлі-продажу), Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 311/4089/15-ц, провадження № 61-4623св18 (договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено під час дії договору оренди), від 01 квітня 2020 року у справі № 229/1724/18, провадження № 61-15877св21 (договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено повіреним без повноважень), сформульовані за інших фактичних обставин, тому не є застосовними у справі, що переглядається.
Загальні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 про те, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином, - не суперечать висновкам судів про недоведеність удаваності спірного договору у справі, що переглядається.
Верховний Суд зазначає, що переглядає справу в межах доводів касаційної скарги, водночас підставами визнання спірного договору недійсним позивачка вказувала його удаваність та вчинення правочину під впливом обману.
Вказані підстави позову є взаємовиключними, суди виходили з того, що позивачка не довела будь-яку з них. Проте це не вплинуло на вирішення спору по суті.
З огляду на вказане, встановивши на підставі належних та допустимих доказів фактичні обставини справи, суди дійшли обґрунтованого висновку по суті спору про відмову в позові. Доводи касаційної скарги не спростовують встановлених обставин і вказаних висновків судів.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
                                                                                                                      І. Ю. Гулейков
                                                                                                                      О. В. Ступак