ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/6656/21	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/857/23 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
за участі секретаря - Іванюти О.М.,
та сторін:
представника апелянтів - адвоката Кметика Я.С.,
представника відповідача - ОСОБА_26,
відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/6656/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 червня 2023 року, ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права на частку в спільній сумісній власності на житловий будинок,
ВСТАНОВИВ:
Позивачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , в якому просили: 
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10 , видане Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 09.07.1999 року за реєстровим №1564 та записане в реєстровій книзі №2 за реєстровим № 170 на ОСОБА_11 ; 
- скасувати свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_9 Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконавчого комітету № 55 від 26.03.1991 року;
- визнати за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право на частку в спільній сумісній власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 по 1/6 частині даного будинковолодіння.
Позовні вимоги позивачі мотивували наступними обставинами.
Згідно Витягу з погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського району, наданого Архівним відділом Тернопільської РДА 20.01.2021 за вих.№12-06/05/01, житловий будинок по АДРЕСА_1 , відносився до колгоспного двору, де членами колгоспного двору станом на 1986-1995 роки були: ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 , на час смерті якого з ним проживали і були зареєстровані: дружина ОСОБА_12 , син ОСОБА_13 , син ОСОБА_6 , невістка ОСОБА_7 та онук ОСОБА_8 , що підтверджується довідкою Петриківської сільської ради № 835 від 22.06.2020 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_12 , на час смерті якої разом із нею проживали та були зареєстровані її сини ОСОБА_13 та ОСОБА_6 .
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_6 фактично вступив в управління спадковим майном та вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своїх батьків. Однак, його сестра ОСОБА_11 09.07.1999 року з незрозумілих причин оформила право власності на 1/2 частину спадкового майна, забравши фактично, окрім спадкового майна після смерті ОСОБА_10 , і частки власності позивачів в будинку, як членів колгоспного двору, що фактично належали позивачам станом на 15.04.1991 року, так як позивачі на той час були зареєстровані в даному будинку і не втратили права власності в колгоспному дворі.
Станом на 01.01.2013 року будинковолодіння АДРЕСА_1 зареєстровано: 
- 1/2 частина за ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Тернопільською районною держнотконторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записані в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170; 
- 1/2 частина за ОСОБА_9 на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконкому №22 від 26.03.1991 року, виданим Тернопільською райдержадміністрацією 20.12.2001 року та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170.
Також згідно довідки Петриківської сільської ради від 30.07.2020 року № 1045 житловий будинок по АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_9 - 1/2 частини, та померлою ОСОБА_11 - 1/2 частини.
Після смерті ОСОБА_11 в управління спадковим майно вступив її син ОСОБА_1 .
Колгоспний двір був припинений 15.04.1991 p., коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 р. позивачам належало по 1/6 частки майна у колгоспному дворі, як його членам, що не втратили право на частку в його майні. Крім того, ОСОБА_6 , як спадкоємцю першої черги за законом та який був зареєстрований на час смерті з спадкодавцями належить: після смерті батька ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/6 частки та 1/6 частки як спадкоємцю після смерті матері ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На підставі вищенаведеного, позивачі просили суд позовні вимоги задоволити.
Ухвалою суду від 16.08.2021 цивільну справу №607/6656/21 провадженням зупинено до залучення до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_9 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Протокольною ухвалою судді без видалення суду до нарадчої кімнати у судовому засіданні, яке відбулося 29.03.2022 року постановлено залучити до участі в справі правонаступника відповідача ОСОБА_9 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_14 .
20.06.2022 року представник позивачів - адвокат Кметик Я.С. подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив позовні вимоги до ОСОБА_14 в частині скасування свідоцтва про право власності, яке видане ОСОБА_9 Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконавчого комітету №55 від 26.03.1991 року - залишити без розгляду.
Ухвалою суду від 21.07.2022 року позовні вимоги ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_14 в частині скасування свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_9 Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконавчого комітету №55 від 26.03.1991 року - залишено без розгляду.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивачів - адвокат Кметик Я.С., вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Зокрема зазначає, що колгоспний двір був припинений 15.04.1991 p., коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 р. позивачам належало по 1/6 частки майна у колгоспному дворі, як його членам, що не втратили право на частку в його майні. Крім того, ОСОБА_6 , як спадкоємцю першої черги за законом та який був зареєстрований на час смерті з спадкодавцями, належить: після смерті батька ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/6 частки, та 1/6 частки як спадкоємцю після смерті матері ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вважає твердження суду про те, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 не відноситься до колгоспного двору помилковим та таким, що суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а саме Свідоцтву про право особистої власності, виданому 13.06.1991 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 , де зазначається, що вказаний будинок відноситься до групи господарств - колгоспний двір та складається з п`яти членів господарства, де головою господарства є ОСОБА_10 . Також вказує, що факт належності господарства до колгоспного двору підтверджується копіями погосподарських книг за період з 1986 по 1990 роки та з 1990 року по 1995 рік, а також довідкою виконавчого комітету Петриківської сільської ради від 12.02.1990 року за № 98.
Також зазначає, що позивачами не був пропущений строк звернення з позовом до суду, оскільки вони звернулись до суду не за захистом своїх спадкових прав, а за захистом прав на свої частки в колгоспному дворі, які виникли з моменту народження ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та з моменту реєстрації в даному будинку ОСОБА_7 . Щодо вимог ОСОБА_6 відносно спадкового майна після смерті його батьків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , позивач відмовився після отримання нотаріальної справи, де було зазначено його згоду на передачу ОСОБА_11 частини спадкового майна своїх батьків, де в даному господарстві їхня частка складала 1/6 спільної сумісної власності в колгоспному дворі.
Крім того звертає увагу на те, що в 1999 році нотаріальною конторою вирішувалось питання щодо успадкування ОСОБА_11 частки спадкового майна її батька ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте на той час ще жила мати ОСОБА_6 та ОСОБА_11 - ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та була співвласником будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_12 позивач ОСОБА_6 не цікавився питанням спадщини відтак, як був зареєстрований разом із спадкодавцем на час його смерті та фактично вступив в управління спадковим майном і лише на початку 2021 року, саме з метою вирішення питання щодо спадкового майна, звернувся до Петриківської сільської ради для надання йому відповідних довідок, де йому повідомили, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 зареєстровано: за ОСОБА_11 - 1/2 частина та за ОСОБА_9 - 1/2 частина, і саме після того скаржники звернулись до Тернопільського міськрайонного суду з відповідним позовом.
Також зазначає, що ні відповідач, ні жоден із членів колгоспного двору не звертався до суду про скасування статусу колгоспного двору вказаного домогосподарства, а тому суд першої інстанції, відмовляючи в позові, фактично вийшов за межі позовних вимог та скасував Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане 13.06.1991 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 , де зазначається, що вказаний будинок відноситься до групи господарств - колгоспний двір та складається з п`яти членів господарства, де головою господарства є ОСОБА_10 . Щодо допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які зазначили, що інколи заходили до ОСОБА_10 та ОСОБА_12 та рідко бачили в даному будинку ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з чого зробили висновок, що останні в даному будинку не проживали та нічого не допомагали ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , то апелянт вказує, що дані свідчення не можуть підтверджувати той факт, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 нібито нічого не помагали в даному господарстві батькам. Також вважає, що свідчення свідка ОСОБА_18 взагалі не можуть братися судом до уваги з огляду на те, що надані ним обставини йому повідомила його дружина.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Бакалець І.Г. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Зокрема звертає увагу на те, що в матеріалах справи головою колгоспного двору значиться ОСОБА_10 , який ніколи не був колгоспником і все життя працював робітником цегельного заводу у м.Тернополі.
Вказує, що позивачі, згідно наданих документів та свідчень свідків, за адресою АДРЕСА_2 ), фактично не проживали з 1987 року і по даний час. Вони ніколи не приймали фінансової та матеріальної участі у веденні спільного господарства, не сплачували обов`язкових комунальних платежів, ніколи не приймали участі у витратах та утримання будинку.
Крім того вказує, що усі спадкоємці подали нотаріусу заяви про небажання спадкувати 1/2 дідової хати. Зокрема, згідно з нотаріально завіреною заявою позивача ОСОБА_6 останній спадщину не приймав, на неї не претендує і до суду з приводу продовження строку для прийняття спадщини звертатись не буде. Також не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину було видано його сестрі ОСОБА_11 .
Також зазначає, що інформація з погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського району, наданих Архівним відділом Тернопільської РДА 20.01.2021 року за вих.№12-06/05/01 на запит адвоката Кметика Я.С. про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 відносився до колгоспного двору, де членами колгоспного двору станом на 1986-1995 року були: ОСОБА_10 (голова колгоспного двору), ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не відповідає фактичним обставинам та спростована як письмовими доказами, включаючи паспортні дані, так і показами свідків. Вказує, що ОСОБА_6 зареєстрований за вказаною адресою 10.03.1998 року, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 згідно паспортних даних взагалі не були зареєстровані за вказаною адресою.
Позивачі ОСОБА_19 та ОСОБА_20 і ОСОБА_21 згідно Акту про встановлення факту не проживання та свідчень свідків, за адресою АДРЕСА_2 фактично не проживали з 1987 р. і до сьогодні.
Стверджує, що позивачами по справі не було надано суду жодних письмових доказів про те, що вони приймали фінансову та матеріальну участь у веденні спільного господарства, сплачували обов`язкові та комунальних платежі. Отже, вони ніколи не приймали участі у витратах на утримання будинку.
Усі спадкоємці, серед яких позивач ОСОБА_6 , згідно документів Спадкової справи №177 до майна померлого ОСОБА_22 , подали заяви про небажання спадкувати 1/2 батькової хати і не заперечували, щоб свідоцтво про право на спадщину було видано ОСОБА_11 .
В судовому засіданні представник позивачів просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній.
Відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважають його законним та обґрунтованим.
Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. п. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
В судовому засіданні встановлено наступні обставини.
Згідно витягу з погосподарських книг Петриківської сільської ради Тернопільського району, наданого Архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації 20.01.2021 за вих.№12-06/05/01, житловий будинок по АДРЕСА_1 , відносився до суспільної групи колгоспний двір, членами якого станом на 1986-1995 роки були шестеро осіб: 
1) ОСОБА_10 ;
2) ОСОБА_12 ;
3) ОСОБА_13 ;
4) ОСОБА_6 ;
5) ОСОБА_7 ;
6) ОСОБА_8 .
У витязі з погосподарської книги за 1986-90 рр. значиться, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , відносився до колгоспного двору, членами якого були:
1) ОСОБА_10 ;
2) ОСОБА_12 ; 
3) ОСОБА_6 ; 
4) ОСОБА_11 ; 
5) ОСОБА_13 .
Як вбачається із довідки, виданої виконкомом Петриківської сільської Ради народних депутатів №98 від 12.02.1990 року, виданої ОСОБА_6 , він проживає в будинку батьків. Склад сім`ї наступний: 
1) ОСОБА_10 , 1906 р.н., - голова двору;
2) ОСОБА_12 , 1914 р.н., - дружина;
3) ОСОБА_13 , 1949 р.н., - син;
4) ОСОБА_6 , 1954 р.н., - син;
5) ОСОБА_7 , 1966 р.н., - невістка;
6) ОСОБА_8 , 1987 р.н., - внук.
Також судом встановлено, що голова господарства - ОСОБА_10 не був членом колгоспу та не працював у колгоспі, що доводиться документами, які містяться в матеріалах справи.
Зокрема, довідкою, виданою Тернопільським трестом будівельних матеріалів робітнику Тернопільського цегельного заводу ОСОБА_10 , розрахунковою книжкою Тернопільського заводоуправління цегельних заводів, військовим квитком збройних сил СРСР, в якому соціальне положення солдата ОСОБА_10 зазначено як робітник.
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_10 , 1906 р.н., був робітником Тернопільського цегельного заводу.
Отже, ні ОСОБА_10 , ні позивачі не були членами колгоспу та не працювали в колгоспі, а тому віднесення їхнього будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.
Верховний Суд України у постанові від 18.11.2015 року (справа № 6-350цс15) висловив однозначну правову позицію, згідно з якою особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.
ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 89 років в селі Петриків, Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис № 47 від 03.07.1996 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно 19.06.2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).
На момент смерті ОСОБА_10 з ним проживали і були зареєстровані: дружина ОСОБА_12 , син ОСОБА_13 , син ОСОБА_6 , невістка ОСОБА_7 та онук ОСОБА_8 , що підтверджується довідкою Петриківської сільської ради №835 від 22.06.2020 року. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.
Із копії матеріалів спадкової справи №177, заведеної Тернопільською районною державною нотаріальною конторою в 1999 році до майна померлого ОСОБА_10 , наданої на запит суду першої інстанції, вбачається, що спадкоємець першої черги за законом ОСОБА_11 звернулася 09.07.1999 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дружина померлого ОСОБА_12 та діти померлого - ОСОБА_23 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , подали заяви про небажання приймати спадщину.
Як вбачається із довідки Тернопільського районного госпрозрахункового БТІ від 18.08.2020 року №669, станом на 01.01.2013 року будинковолодіння АДРЕСА_1 зареєстровано: 
- 1/2 частина за ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Тернопільською районною держнотконторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записами в реєстровій книзі №2 за реєстровим № 170;
- 1/2 частина за ОСОБА_9 на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого Тернопільською районною радою 13.06.1991 року на підставі рішення виконкому №22 від 26.03.1991 року виданим Тернопільською райдержадміністрацією 20.12.2001 року та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 170.
Також згідно довідки Петриківської сільської ради від 30.07.2020 року №1045 житловий будинок по АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_9 - 1/2 частина, та померлою ОСОБА_11 - 1/2 частина.
Позивачі, звернувшись до суду із даним позовом, просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10 , видане Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 09.07.1999 року за реєстровим № 1564 та записане в реєстровій книзі №2 за реєстровим №170 на ОСОБА_11 , посилаючись на те, що остання 09.07.1999 року, з незрозумілих причин, оформила право власності на 1/2 частину спадкового майна, забравши, фактично, окрім спадкового майна після смерті ОСОБА_10 , і частки власності позивачів в будинку, як членів колгоспного двору, що фактично належали їм станом на 15.04.1991 року, оскільки вони на той час були зареєстровані в даному будинку і не втратили свого права на частку в колгоспному дворі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірне будинковолодіння не відноситься до колгоспного двору. Також суд зазначив, що позивач ОСОБА_6 особисто подав нотаріусу заяву про те, що він не приймає спадщину після смерті батька та не претендує на неї. Крім того, йому було відомо про час відкриття спадщини після смерті його матері, однак жодних дій щодо оформлення спадкового майна він не вчиняв.
Колегія суддів з даним висновком суду погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР 1936 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28.11.2018 року у справі № 688/21/17-ц, від 08.04.2020 року у справі № 454/1187/17-ц.
Згідно з частиною другою статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
15.04.1991 року набув чинності Закон України від 07.02.1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося.
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15.04.1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22.01.2019 року у справі №713/1310/17-ц.
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 року за №5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69).
Відповідно до Вказівок №112/5 і №69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок №112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу.
Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працюють у міжгосподарських організаціях, відносяться до суспільної групи колгоспників.
Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 18.11.2015 року у справі № 6-350цс15.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції належним чином встановив, що голова господарства - ОСОБА_10 не був членом колгоспу та не працював у колгоспі, що доводиться документами, які містяться в матеріалах справи, зокрема довідкою, виданою Тернопільським трестом будівельних матеріалів робітнику Тернопільського цегельного заводу ОСОБА_10 , розрахунковою книжкою Тернопільського заводоуправління цегельних заводів, військовим квитком Збройних сил СРСР, в якому соціальне положення солдата ОСОБА_10 вказано - робітник. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_10 , 1906 р.н., був робітником Тернопільського цегельного заводу.
Таким чином, ні ОСОБА_10 , ні позивачі, не працювали у колгоспі та не були членами колгоспу, а тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що віднесення їхнього будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. ОСОБА_10 належав до суспільної групи робітників, що достеменно встановлено при розгляді справи, а тому дане будинковолодіння повинно належати до суспільної групи господарств - робітничий двір.
Доводи апеляційної скарги про те, що дане будинковолодіння відноситься до колгоспного двору і ні відповідач, ні жоден із членів колгоспного двору не звертався до суду про скасування статусу колгоспного двору вказаного домогосподарства, а тому суд першої інстанції, відмовляючи в позові, фактично вийшов за межі позовних вимог та скасував Свідоцтво про право особистої власності на спірний житловий будинок, є необґрунтованими, оскільки, як зазначалось вище, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Тобто, суд першої інстанції, вирішуючи питання статусу спірного будинковолодіння, вірно діяв у межах вимог Закону, а також наведеного вище правового висновку Верховного Суду.
Встановивши, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 не відноситься до колгоспного двору, виходячи із правових норм, які діяли на момент виникнення права власності на спірне будинковолодіння, суд першої інстанції також дійшов вірного висновку, що воно є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і належало ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в рівних частках - по 1/2 частині кожному, а зважаючи на те, що ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовідносини щодо спадкування після його смерті регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року.
Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
За нормами ст.529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.
Згідно із ст.ст.548-549 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 
1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. 
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Відповідно до ст.553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_10 заповіту щодо належного йому майна не складав, спадщину після його смерті прийняла дочка ОСОБА_11 , оскільки інші спадкоємці першої черги, а саме дружина померлого ОСОБА_12 та діти померлого ОСОБА_23 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , подали заяви про небажання приймати спадщину.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_12 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно 19.06.2020 Тернопільским міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).
На момент смерті ОСОБА_12 з померлою проживали і були зареєстровані: син ОСОБА_13 та син ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою Петриківської сільської ради № 834 від 22.06.2020 року.
Як вбачається із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 , спадкова справа не заводилась, інформація в Спадковому реєстрі - відсутня.
Вирішуючи питання щодо прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті його матері ОСОБА_12 на підставі ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач ОСОБА_6 на час смерті ОСОБА_12 не проживав із померлою, що підтверджується показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні, а також Актом про встановлення факту непроживання громадян ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою АДРЕСА_1 , згідно з яким починаючи з 1987 року і до квітня 2022 року, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 фактично не проживали за вказаною адресою, не приймали фінансової та матеріальної участі у веденні спільного господарства, не сплачували комунальні платежі та не приймали участі у витратах на утримання будинку. При цьому суд правильно вказав, що державна реєстрація відповідача у спірному будинку, сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачами не було пропущено строку позовної давності колегія суддів до уваги не приймає, оскільки судом відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю заявлених вимог, а не в зв`язку із пропуском строків позовної давності.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Із врахуванням наведеного вище, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов вірного висновку про безпідставність позову та відмови у його задоволенні.
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 червня 2023 року є законними та обґрунтованими і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2023 року.

Головуючий 
Судді