Справа № 348/1374/23 
Провадження № 22-ц/4808/1308/23
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Баркова В. М.,
суддів:                 Луганської В. М.,
                               Василишин Л. В.,
секретар                 Гудяк Х. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Онуфрака Василя Васильовича на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2023 року, в складі судді Грещук Р. П., постановлену у м. Надвірна Івано-Франківської області, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Пасічнянська сільська рада про встановлення факту що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що у зв`язку із смертю її чоловіка ОСОБА_2 , заявниця звернулася до пенсійного фонду України Івано-Франківської області з метою призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, однак у цьому їй було відмовлено, через наявні помилки у документах: свідоцтва про одруження серії  НОМЕР_1  від 14 липня 1973 року, де чоловік заявниці вказаний як « ОСОБА_2 », та свідоцтві про смертьсерії НОМЕР_2 від 05 квітня 2019 року, де покійний зазначений, як « ОСОБА_2 ».
Ухвалою Надвірнянського районного суду від 19 вересня 2023 року заяву ОСОБА_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду.
Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі наявний спір про право, а також з того, що дані вимоги не підлягають судовому розгляду в окремому провадженні, і відповідно вказаний спір належить вирішувати у порядку позовного провадження.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 – адвокат Онуфрак В. В., посилаючись на порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу суду скасувати, заяву  ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали прийшов до хибного висновку про те, що дану справу слід розглядати у порядку позовного провадження. Адже, у своїй заяві апелянтка не посилалася на наявний спір про право, та не зобов`язувала суд проводити оцінку обставинам щодо наявності у заявниці права щодо призначення перерахунку пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Крім того,  ОСОБА_1 у заяві, а також доданих до неї матеріалах наводила причини, що призвели до розбіжностей у даних документах та зазначала, що встановлення даного факту не поєднано з вирішенням публічно-правового спору.
У відзиві на апеляційну скаргу головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області посилається на те, що рішення суду про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, ухвалене з дотриманням норм процесуального права. Просить апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Надвірнянського районного суду від 19 вересня 2023 року без змін.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Представник головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи були повідомлений за допомогою єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Онуфрака В. В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржувану ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах.
У абзаці 2 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» містяться роз`яснення про те, що заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Судами також не встановлюється тотожність особи. Разом з тим, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Судом встановлено, що у червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, який має юридичне значення, в якій просила встановити факт належності свідоцтва про одруження та свідоцтва про смерть одній і тій же особі ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заявник, обґрунтовуючи свої вимоги, вказувала, що при заповнені анкетних даних у цих документах були допущені помилки в написанні по батькові померлого, внаслідок чого є невідповідність між документами, що посвідчують особу та відомостей, що підтверджують шлюб між нею та померлим чоловіком.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи було встановлено наявність спору про право.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У зазначеній справі, заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просила встановити факт належності свідоцтва про одруження та свідоцтва про смерть одній і тій же особі ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлення цього факту необхідно заявнику для перерахунку (перехід на інший вид) пенсії у зв`язку із втратою годувальника відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області рішенням від 28 квітня 2022 року відмовило їй з посиланням на недоведеність тієї обставини, що вона є дружиною ОСОБА_2 .
Згідно частини першої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону.
Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.
Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, дружина, якщо вона є особою з інвалідністю або досягла віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Згідно частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.
Згідно із статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
У відповідності до частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що в даному випадку існує спір про право, який належить вирішувати у порядку позовного провадження з використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження.
З такими мотивами для залишення заяви без розгляду погодитись не можливо з наступних підстав.
Необхідно ураховувати, що у кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору про право.
Як повідомила ОСОБА_1 у своїй заяві, встановлення факту належності померлій особі документів пов`язане з подальшим вирішенням питання про переведення її з пенсії за віком на пенсію, пов`язану з втратою годувальника.
Проаналізувавши рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 28 квітня 2023 року (а.с. 7) можливо дійти висновку, що право заявниці на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, за умови надання відповідних документів, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не заперечувало.
Разом із тим, само по собі посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на існування помилок у написані по-батькові ОСОБА_2 у наданих заявницею документах не може беззаперечно свідчити про наявність спору про право.
Таким чином із заявлених вимог не вбачається, що між заявницею і заінтересованою особою як суб`єктом владних повноважень виник спір з приводу призначення заявниці пенсії, в тому числі на умовах, що передбачено статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому суд першої інстанції, залишаючи заяву без розгляду з підстав наявності спору про право, помилково застосував приписи частини четвертої статті 315 ЦПК України.
Разом з тим суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.
Перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений змістом частини першої статті 315 ЦПК України. Проте справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають (частина третя статті 315 ЦПК України).
Аналіз змісту заяви свідчить про те, що заявниця просить встановити факт належності померлому ОСОБА_2 документів, що посвідчували його особу, зокрема, що зазначені нею документи належать одній і тій же особі, що суперечить вимогам статті 315 ЦПК України.
Посилання представника заявника на пункт 6 частини першої статті 315 ЦПК України щодо можливості встановлення факту належності особі правовстановлюючих документів є безпідставними, оскільки документи, факт приналежності яких одній і тій же особі – ОСОБА_2 просить встановити заявниця, не посвідчують будь-якого права померлого.
За загальним правилом, визначеним в цивільному законодавстві, правовстановлюючий документ – це документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майна з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством.
Такими документами можуть бути договір щодо майна, свідоцтво про право власності, державний акт на землю, рішення суду тощо, проте аж ніяк не свідоцтво про народження, паспорт громадянина України, довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, військовий квиток, трудова книжка, свідоцтва про одруження чи про смерть.
Суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж, однак в межах даної справи заявниця не просила встановити факт належності померлому трудової книжки саме з метою підтвердження страхового (трудового) стажу.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив заяву без розгляду, оскаржувана ухвала не відповідає матеріалам справи, ухвалена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, а відтак не може бути залишена в силі та відповідно до вимог статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.
Керуючись ст. 367, 368, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Онуфрака Василя Васильовича, – задовольнити частково.
Ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2023 року – скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 17 листопада 2023 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       В. М. Луганська

                                                                       Л. В. Василишин