Постанова
Іменем України 
 
13 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 150/645/16
провадження № 51-6063ск23
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                      ОСОБА_1 
суддів                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю: 
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
 
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
засудженої                                       ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                         ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженої 
ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2023 року у кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_6 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянки України,  жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
 
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2                   ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 03 травня 
2023 року ОСОБА_6 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в її діянні є склад інкримінованого кримінального правопорушення. 
 
Вінницький апеляційний суд 25 вересня 2023 року скасував вирок місцевого судута ухвалив новий вирок, за яким ОСОБА_6  визнано винуватою і засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. 
 
Вирішено питання стосовно судових витрат.
 
За цим вироком установлено, що  ОСОБА_6 21 липня 2016 року приблизно о 10:30, керуючи технічно справним автомобілем «Nissan Qashqai», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись вул. Леніна в с. Мазурівка Чернівецького району Вінницької області в напрямку смт Чернівці, після виконання маневру обгону попутного автомобіля не врахувала дорожньої обстановки, не обрала безпечної швидкості, втратила змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, унаслідок чого допустила виїзд керованого нею автомобіля на праве узбіччя в напрямку її руху, де здійснила наїзд на пішоходів 
ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .
 
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 згідно з висновком судово-медичної експертизи від 02 серпня 2016 року № 80 отримала тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили її смерть.  
 
Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи від 05 серпня 2016 року №542а водій ОСОБА_6 за вищевикладених обставин порушила вимоги пунктів 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, згідно з якими:
- 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
- 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу самостійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».
 
Порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 10.1, 12.1 ПДР,  з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.
 
Таким чином, своїми діями ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК (порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої).
 
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Засуджена та захисник у касаційних скаргах просять скасувати вирок суду апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і направити справу на новий апеляційний розгляд. При цьому скаржники погоджуються з висновками, зробленими місцевим судом, який детально дослідив матеріали кримінального провадження й обґрунтовано встановив, що обвинуваченням не доведено, що в діях  ОСОБА_6 є склад інкримінованого кримінального правопорушення. 
 
Обґрунтовуючи свої вимоги, сторона захисту стверджує, що апеляційний суд безпідставно поклав в основу свого вироку висновок судово-автотехнічної експертизи від 05 серпня 2016 року № 542а, який не розкриває в повному обсязі суті порушень, допущених водієм ОСОБА_6 . Також вважає, що цей висновок складений некомпетентним експертом, який отримав ліцензію за декілька місяців до його складання. Він, зокрема, не дає відповіді на питання, чи існує причинний зв`язок між установленими порушеннями правил дорожнього руху ОСОБА_6 та наслідками дорожньої-транспортної пригоди.
 
У цьому кримінальному провадженні за клопотанням сторони обвинувачення та сторони захисту було проведено інші три автотехнічні експертизи,  які суд необґрунтовано не взяв до уваги. Висновки цих експертиз беззаперечно доводять невинуватість ОСОБА_6 у дорожньо-транспортній пригоді.
 
Суд апеляційної інстанції безпідставно врахував показання свідка 
ОСОБА_10 та фактичні дані слідчого експерименту за його участю, оскільки вони були суперечливими протягом всього досудового та судового слідства.
 
Також суд залишив поза увагою відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів про наїзд ОСОБА_6 на двох пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
 
Таким чином, на переконання скаржників, суд апеляційної інстанції порушив вимоги статей 84-86, 91-94, 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки належним чином не обґрунтував допустимими доказами свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, чим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.              
 
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні
 
Засуджена та захисник підтримали доводи касаційних скарг і просили їх задовольнити.
 
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення касаційних скарг засудженої і захисника та просила їх відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженої, її захисника, думку прокурора та перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню на таких підставах.
 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Тобто, при розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.
 
Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Згідно з положеннями ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок, зокрема у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції. В цьому випадку вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків.
 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд у результаті судового провадження, повторно дослідив докази в порядку ч. 3 
ст. 404 КПК і дійшов до переконання, про невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, тобто неправильно оцінив докази, досліджені в судовому засіданні, з точки зору допустимості, достовірності та належності. 
 
Апеляційний суд за результатами розгляду встановив, що обвинувачення, інкриміноване ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК доведене належними та допустимими доказами отриманими у встановленому процесуальним законом порядку.
 
Одним із обов`язкових елементів об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, є причинний зв`язок між допущеними порушеннями правил безпеки дорожнього руху, якщо такі мали місце, та суспільно небезпечними наслідками, що настали.
 
Касаційні доводи сторони захисту про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на фактичні дані висновку автотехнічної експертизи від 05 серпня 2016 року № 542а, при цьому неумотивовано визнав інші експертні висновки неналежними доказами, є необґрунтованими.
 
Беручи до уваги той факт, що апеляційний суд є останньою інстанцією, яка наділена законодавцем повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, суду апеляційної інстанції необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і захисту. 
 
Водночас, перевірка повноти і правильності висновків місцевого суду за обґрунтованими вимогами про скасування оскарженого судового рішення, за апеляційною скаргою поданою на погіршення становища обвинуваченого, де йдеться про неповноту судового розгляду та/або невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, наводяться відповідні переконливі мотиви щодо того, що обставини, встановлені під час кримінального провадження, досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, має здійснюватися шляхом безпосереднього дослідження доказів, якщо доводи апеляційної скарги виглядають небезпідставними.
 
Не дивлячись на те, що ОСОБА_6 не визнала  своєї винуватості у цій дорожньо-транспортній пригоді, апеляційний суд при ухваленні обвинувального вироку зарезультатами судового провадження, дійшов умотивованого висновку, що її винуватість в достатній мірі доведена, належними та допустимими доказами, при цьому суд, навів переконливі мотиви прийнятого ним рішення та обґрунтовано послався на фактичні дані, які містяться: 
-          в протоколі огляду місця події від 21 липня 2016 року, у якому зафіксовано розташування автомобіля під керуванням водія ОСОБА_6 та тіла ОСОБА_9 після ДТП. Тіло потерпілої перебувало на узбіччі проїжджої частини дороги (т. 1 а.с. 95-108);
-          в протоколі огляду транспортного засобу  від 21 липня 2016 року (т. 1 а.с. 125-131), згідно якого встановлені конкретні пошкодження автомобіля; 
-          у висновку автотехнічної експертизи від 25 серпня 2016 року № 528а, згідно якого технічних несправностей автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку подій ДТП не виявлено (Т. 1 а.с. 141-144).
-          у висновку судово-медичної експертизи від 02 серпня 2016 року, згідно якого смерть ОСОБА_9 настала від комплексу травм несумісних із життям, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (Т. 1 а.с 120-122);
-          у протоколі слідчого експерименту від 21 липня 2016 року за участю свідка ОСОБА_11 , під час якого вона на місцевості показала, що потерпіла ОСОБА_9 йшла попереду неї в межах правого узбіччя на відстані 0,9 метра до правого краю дороги в напрямку смт. Чернівці, а вона на відстані 1,5 метра до краю дороги (Т. 1 а.с. 132-134); 
Апеляційний суд приймаючи фактичні дані цього протоколу, як належний та допустимий доказ, що підтверджує місце скоєння наїзду на пішоходів, яким є  узбіччя дороги, вказав на те, що місцевий суд безпідставно не дав жодної йому оцінки. Також не дивлячись на те, що місцевий суд не допитував свідка 
ОСОБА_11 з об`єктивних причин, повинен був дати оцінку цьому протоколу слідчого експерименту, як самостійному процесуальному джерелу доказів, що зроблено не було. 
-          у висновку автотехнічної експертизи від 05 серпня 2016 року № 542а, згідно якого в цій дорожній обстановці, можливість попередження наїзду на пішоходів у водія автомобіля «NissanQashqai» ОСОБА_6 з технічної точки зору полягала у виконанні нею вимог п.п. 10.1, 12.1 ПДР (т.1 а.с 149-152); 
Стороною захисту на обґрунтування своє невинуватості засудженої, було надано інший висновок експерта за результатами автотехнічного дослідження обставин ДТП від 29 листопада 2016 року № 26/Д/16, який був зроблений за заявою ОСОБА_6 і цей висновок місцевий суд визнав належним доказом, який доводить, що в її діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення.
 
Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновком колегії суддів апеляційного суду про те, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано визнав належним та допустимим доказом фактичні дані, які містяться у висновку автотехнічного дослідження обставин події від 29 листопада 2016 року 
№ 26/Д/16, оскільки цей висновок не відповідає вимогам ч. 3 ст. 101 КПК, а його дані суперечать зібраним у справі доказам і він ґрунтується на припущеннях. 
Обґрунтовуючи таку свою позицію, суд апеляційної інстанції зазначив, що виходячи зі змісту цього висновку, експерт визнав показання всіх свідків та потерпілого  неспроможними, оскільки свідок ОСОБА_10 бачив потерпілих з відстані 100 метрів, а з фотографій, ксерокопії яких містяться у справі (т.1 а.с.180) потерпілих можливо побачити лише з відстані 39 метрів. Разом з цим, у цьому висновку зазначено, що він знятий з відстані 39 метрів до електроопори і на знімку показано стрілкою опору. При цьому експерт використав фотографії, які містяться у  протоколі огляду місця події.    
 
Однак суд дослідивши наявні у протоколі огляду місця події від 21 липня 2016 року фотографії,встановив, що вони не містять жодної інформації про відстань 39 метрів і на них відсутні позначки у виді стрілок, а навпаки в протоколі зазначено, що оглядовість з кабіни водія становить 90 метрів (т.1 а.с.96, 101, 102).
 
Таким чином експерт спотворив об`єктивні дані, щодо «відсутності потерпілої з такої відстані для здорового сприйняття». Крім цього, фотографування під час огляду місця події, здійснювалось після ДТП, тому труп потерпілої побачити було складно, оскільки він лежав на узбіччі, проте на фото чітко видно працівника поліції, який стояв неподалік від тіла.
 
Також, спотвореними є фактичні дані цього висновку в частині того, що ДТП відбулось на проїжджій частині (біля правого краю), а не на узбіччі, при цьому експерт знову вказує і вважає неправдивими свідчення всіх очевидців події. До такого висновку експерт дійшов на підставі аналізу виявлених пошкоджень автомобіля ОСОБА_6 , зафіксованих в протоколі огляду транспортного засобу від 21 липня 2016 року та отриманих тілесних ушкоджень потерпілою, оскільки трасологічні слід на місці ДТП виявлено не було.
 
Згідно фактичних даних протоколу огляду транспортного засобу та фотографій до нього встановлено, що в результаті ДТП пошкоджено передній бампер та капот автомобіля (т.1 а.с.126), а висновком судово-медичної експертизи чітко встановлено, механізм отриманих ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, згідно якого характер тілесних ушкоджень на тілі потерпілої, їх розташування, дозволяють висловитись про те, що первинний подвійний контакт її тіла з рухаючим транспортним засобом був ззаду в дільниці лівої гомілки та стегна на рівні відповідно 39-36 см від рівня підошов та 50-45 см, коли її тіло було у вертикальному або близько до цього положенні, від чого утворились синці по задній поверхні лівої гомілки до стегна. В той же час утворився відкритий не прямий перелом обох кісток лівої гомілки у нижній третині. Від послідуючого відкидання тіла назад, від контакту з тупими предметами утворились садни на лівій сідниці, лінійний перелом кісток склепіння та основи черепу з масивним дифузним крововиливом в м`які мозкові оболонки та від перезгибання голови до переду утворився компресійний перелом 2-го шийного хребця з розривом спинного мозку» (т.1 а.с.121). При цьому цей висновок не містить жодного формулювання, що тілесні ушкодження виявлені з лівої задньо-бічної частини тулуба потерпілої.
 
Отже, суд проаналізувавши фактичні дані протоколу огляду транспортного засобу та висновку судово-медичної експертизи, встановив, що вони в сукупності безспірно доводять, що потерпіла спочатку була збита бампером автомобіля від чого далі впала на капот.
 
Таким чином, апеляційний суд встановив, що матеріали кримінального провадження не містять жодного доказу, який би вказував про дотичне контактування автомобіля під керуванням ОСОБА_6 із потерпілою 
ОСОБА_9 , а наявність пошкодженого дзеркала заднього виду зліва є логічним поясненням того, що ОСОБА_6 , був збитий ще й пішохід ОСОБА_8 , що знаходився лівіше від ОСОБА_9 про що експерт не згадує.
 
Також суд апеляційної інстанції не погодився з іншим висновком автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи, який був зроблений на підставі ухвали місцевого суду за клопотанням сторони захисту.
 
Відповідно до фактичних даних, які містяться у висновку автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 26 червня 2018 року № 6553/6554/17-21 встановлено, що удар автомобілем ОСОБА_6 був фронтальним із закидання тіла на капот автомобіля, а не по дотичній, як зазначалось у експертному висновку від 29 листопада 2016 року № 26/Д/16.
 
Враховуючи, відсутність трасологічних слідів на дорозі, які б свідчили про можливе розташування місця наїзду на правому узбіччі дороги, експерт дійшов висновку, що місце наїзду повинно розташовуватись на проїжджій частині дороги чи у крайньому випадку на її межі, що є припущенням.
 
Також експерт зазначив, що за наявності зустрічного транспортного засобу та розминання їх в районі середини заокруглення, видимість проїзної частини дороги з місця водія автомобіля «NissanQashqai», складатиме близько 27 метрів, а пішоходи з`являться в полі зору водія на відстані близько 27 метрів при русі пішоходів по краю проїжджої частини дороги чи меншій відстані при русі пішоходів по проїзній частині дороги.
 
За умови видимості дороги 27 метрів, в умовах даної пригоди величина безпечної швидкості руху автомобіля «NissanQashqai» по умовах видимості визначається рівною не більше 55.7-57.5 км/год. Кузов зустрічного автомобіля міг бути об`єктивною причиною неможливості своєчасного виявлення водієм ОСОБА_6 пішоходів на проїзній частині на смузі руху транспортних засобів на даній ділянці дороги.
 
В умовах цієї ДТП водій автомобіля «NissanQashqai», ОСОБА_6 за умови виконання п.п. 12.2, 12.3 ПДР не мала технічної можливості як виконати маневр об`їзду пішоходів з безпечним бічним інтервалом, так і шляхом застосування термінового гальмування з зупинкою автомобіля до місця наїзду на пішоходів з моменту появи пішоходів у полі зору водія (т.2 а.с.18-26).
 
Аналізуючи цей висновок, суд визнав його фактичні дані в частині місця ДТП та видимості дороги 27 метрів, припущенням експерта, який ґрунтується на можливої наявності зустрічного транспорту, який міг перешкодити вчасно побачити пішоходів, і лише після роз`їзду з яким ОСОБА_6 змогла їх побачити за 27 метрів.
 
Однак згідно схеми визначення радіуса заокруглення дороги, яка додана до зазначеного вище експертного висновку, цей зустрічний автомобіль невстановлених розмірів знов теоретично міг би створити перешкоду в огляді, однак оглядовість з водійського місця автомобіля ОСОБА_6 теж не була визначена, однак виходячи із фактичних даних протоколу огляду місця події  оглядова відстань становить 90 метрів. При цьому експерт не зазначив, яких саме габаритів мав би бути транспортний засіб, який би міг перешкодити огляду  ОСОБА_6 , яка в своїх поясненнях стверджувала, що зустрічний автомобіль був «жигулі», при цьому позашляховик, на якому рухалась ОСОБА_6 , має вищу посадку водія, на відміну від легкового.
 
Спростовуючи висновки експерта, суд також взяв до уваги фактичні дані протоколу слідчого експерименту від 07 квітня 2021 року за участю свідка ОСОБА_10 , під час якого повністю враховано показання ОСОБА_6 , яка вказала, що швидкість її руху, була вже 40км/год, а не близько 60км/год, на чому раніше вона наполягала та що їй перешкоджав зустрічний автомобіль «жигулі».
 
Разом з цим, відповідно до схеми та відеозапису до протоколу слідчого експерименту, які були досліджені під час апеляційного розгляду, з місця водія автомобіля «NissanQashqai» за наявності зустрічного транспортного засобу, встановлено, що пішоходи проглядалися на відстані 159,6 метрів.
 
На переконання колегії суддів, апеляційний суд умотивовано погодився з висновками вказаної вище експертизи лише в частині, що удар автомобілем під керуванням ОСОБА_6 був фронтальним із закиданням тіла потерпілої на капот автомобіля, а з іншими висновками не погодився, оскільки вони суперечать  наявним в матеріалах кримінального провадження доказам і ґрунтуються на припущеннях.
 
Також, суд апеляційної інстанції послався на показання свідка ОСОБА_10 , який був повторно допитаний судом та підтвердив в повному обсязі всі раніше надані свідчення, в тому числі дані повідомлені ним під час проведеного за його участю слідчого експерименту. Зокрема свідок зазначив, що пішоходів він побачив до того моменту, як ОСОБА_6 здійснила маневр обгону автомобіля, яким він керував, тобто на відстані близько 100 метрів, де власне сталася ДТП. Показання цього свідка суд обґрунтовано взяв до уваги, оскільки вони є незмінними та послідовними. Підстав уважати, що показання цього свідка не відповідають встановленим фактичним обставинам кримінального провадження та суперечать іншим дослідженим доказам, суд апеляційної інстанції не встановив і матеріали кримінального провадження не містять. Також суд дійшов висновку, що місцевий суд необґрунтовано визнав сумнівними показання цього свідка та фактичні дані, які містяться у протоколі слідчого експерименту за його участю.
 
Крім цього апеляційний суд проаналізував фактичні дані, які містяться у висновку  судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 08 вересня 2022 року № 28735/21-52/23482/22-52 проведеної на підставі ухвали місцевого суду, які  частково визнав суперечливими і не погодився з ними.  
 
Зокрема у висновку зазначено, що експертним шляхом, за відсутності слідів, встановити місце наїзду на пішоходів неможливо. При цьому у висновку вказується, що  ОСОБА_6 з моменту виникнення перешкоди у вигляді пішоходів, що рухаються попутно у її смузі руху, мала виконувати вимоги п. 12.3 ПДР. Тобто, водій повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
 
Тобто експерти не встановивши, що пішоходи рухались саме у смузі руху автомобіля ОСОБА_6 , дійшли висновку, що вони були перешкодою, а далізнову стверджуючи вказують, що момент виникнення перешкоди для руху відсутній, а питання щодо наявності технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_9 є невирішеним, при цьому також неможливо вирішити і питання щодо відповідності її дій вимогам п.12.3 ПДР.
 
Апеляційний суд оцінивши об`єктивність цих суджень, взявши до уваги, що сукупність досліджених доказів, зокрема показання свідка 
ОСОБА_10 , фактичні дані протоколів слідчих експериментів за участю цього свідка і свідка ОСОБА_11 , протоколу огляду місця події та висновку судово-медичної експертизи потерпілої щодо характеру отриманих нею тілесних ушкоджень, встановлені під час огляду транспортного засобу механічні ушкодження автомобіля ОСОБА_6 , встановив, що наїзд на пішоходів відбувся саме на узбіччі.
 
Окрім цього, матеріалами кримінального провадження об`єктивно підтверджено, що  пішоходи не змінювали напрямку свого руху, а дані про те, що  потерпіла 
ОСОБА_9 можливо змінила свій рух, оминаючи калюжу і раптово вийшла на дорогу, як про це стверджує ОСОБА_6 , відсутні, оскільки як було встановлено згідно фактичних даних протоколу огляду місця події узбіччя і дорога, були сухими. 
 
Апеляційний суд проаналізувавши в сукупності повторно досліджені докази у цьому кримінальному провадженні, дійшов висновку, що пішоходи, які  рухалися по узбіччю, не були перешкодою для руху автомобіля ОСОБА_6 та не створювали для неї небезпеку, а тому твердження експертів, що водій 
ОСОБА_6 мала керуватись п.12.3 ПДР, є безпідставними. Разом з цим досліджені судом апеляційної інстанції докази доводять, що ОСОБА_6 не справилась з керуванням транспортного засобу в результаті обгону автомобіля та входженням у поворот, а тому виїхала на узбіччя та збила двох пішоходів і тим самим не дотрималась, пунктів 10.1 та 12.1 ПДР, згідно яких перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
 
Позицію ОСОБА_6 щодо перебування потерпілих на проїжджій частині та перешкоджання зустрічного транспорту бачити пішоходів, суд визнав неприйнятною і такою, що суперечить дослідженим доказам у справі. Будь-яких інших доказів на підтвердження такої версії розвитку подій, про яку стверджує  ОСОБА_6 , стороною захисту не наведено. 
 
Доводи сторони захисту, що висновок експерта від 05 серпня 2016 року № 542а виконаний некомпетентним експертом, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки цей висновок було проведено у спеціалізованій експертній установі Вінницькому НДЕКЦ, експертом сектору автотехнічних досліджень, який має вищу освіту і кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертиз за спеціальністю 10.1 (механізм та обставини ДТП) і свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта № 14373 від 23 березня 2016 року. Експерт був попереджений про кримінальну відповідальність про завідомо не правдивий висновок. Вказана експертиза проведена на підставі матеріалів кримінального провадження, а її висновки апеляційним судом обґрунтовано визнано достовірними і такими, що узгоджуються із сукупністю досліджених доказів.        
 
Доводи сторони захисту про відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів про наїзд ОСОБА_6 на двох пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, є необґрунтованими, оскільки як вже наголошувалось, факт наїзду на пішоходів був зафіксований протоколом огляду місця події, а також фактичними даними, які містяться у висновках судово-медичних експертиз, згідно яких у пішохода ОСОБА_9 було виявлено тяжкі тілесні ушкодження, які потягнули її смерть, а у пішохода ОСОБА_8 виявлено легкі тілесні ушкодження. Відповідно до обвинувачення, яке суд апеляційної інстанції визнав доведеним, засуджена здійснила наїзд на двох пішоходів, як констатація результату наїзду, однак в провину ОСОБА_6 ставиться, як результат її дій саме настання смерті потерпілій ОСОБА_9 , що утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.     
 
Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, відповідно до приписів статей 370, 420 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було досліджено й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно зі статті 94 КПК.
 
З доводів касаційної скарги не вбачається процесуальних порушень при дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції про доведеність наявності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. 

Інші доводи сторони захисту, що стосуються переоцінки фактичних обставин подій, повноти дослідження доказів та їх достовірності, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 
ст. 433 КПК.
 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено. 
 
Враховуючи викладене, підстав для задоволення касаційних скарг засудженої    ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 колегія суддів не вбачає. 

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд 
 
ухвалив:
 
Вирок Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2023 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                              ОСОБА_3