П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 334/6595/23
провадження № 51-3045км23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 
(в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2023 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2021 року за ч. 1 ст. 185 КК,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 71, п. 4 ч. 1 ст. 72 КК за сукупністю вироків до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком цього ж суду від 15 липня 2021 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 12 днів.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у цьому кримінальному провадженні.
Вироком Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2023 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК скасовано. Призначено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ч. 1 ст. 71, п. 4 ч. 1 ст. 72 КК за сукупністю вироків до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком цього ж суду від 15 липня 2021 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 12 днів. У решті вирок місцевого суду було залишено без зміни.
Судами попередніх інстанцій ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 27 липня 2021 року приблизно о 21:30 год, перебуваючи напроти будинку АДРЕСА_2 , шляхом ривка відкрито заволодів наплічною сумкою малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим завдав потерпілій ОСОБА_9 (матері малолітнього потерпілого) матеріальної шкоди на загальну суму 2110,52 грн.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі захисник стверджує про істотне порушення вимог КПК та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування касаційних вимог захисник вказує про те, що під час призначення ОСОБА_7 покарання апеляційний суд не врахував усі обставини цього кримінального провадження, визнання засудженим своєї винуватості у інкримінованому йому діянні як під час досудового розслідування, так і в судах попередніх інстанцій, його щире розкаяння у вчиненому, відсутність заподіяної матеріальної шкоди потерпілій та повернення останньому викрадених речей, відсутність претензій з боку потерпілої сторони та позиції потерпілої у суді, характеризуючі дані про особу засудженого, який є інвалідом ІІ групи, страждає тяжкими психічними хворобами з дитинства і по теперішній час, не має змоги працювати, але допомагає своїм близьким у домашніх справах. 
На думку сторони захисту, сукупність вищевказаних обставин, попри твердження апеляційного суду, дають підстави звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК.
У запереченнях на касаційну скаргу захисника прокурор вказує про її необґрунтованість та просить залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити, а також не заперечувала щодо здійснення касаційного розгляду без участі засудженого.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, вважав вирок апеляційного суду законним та обґрунтованим і просив залишити його без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися.
Мотиви суду
Суд заслухав суддю-доповідача, учасників судового провадження, перевірив матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи та дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки судів обох інстанцій щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, за обставин, установлених у вироку місцевого суду, ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, у тому числі на показаннях засудженого, який визнав вину у скоєнні інкримінованого йому кримінально-караного діяння.
Вказані обставини ніким із учасників не оспорюються, а тому судом касаційної інстанції не переглядаються.
Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі захисника, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, то вони є необґрунтованими.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Під час призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК місцевий суд урахував те, що:
-        ОСОБА_7 в судовому засіданні визнав свою винуватість у вчиненні грабежу щодо малолітнього ОСОБА_8 та щиро розкаявся у вчиненому, надав показання щодо обставин вчиненого ним кримінально-караного діяння, однак не зміг пояснити таку свою поведінку;
-       згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 18 серпня 2021 року № 362 ОСОБА_7 у період вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв і міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Не потребує застосування примусових заходів медичного характеру;
-       у відповіді Відділу обслуговування громадян № 2 Управління обслуговування громадян Головного Управління Пенсійного фонду України від 13 серпня 2021 року зазначено, що ОСОБА_7 перебуває на обліку як отримувач пенсії в разі втрати годувальників - батьків, пенсія йому призначена з 06 грудня 1998 року. Згідно з випискою з акту огляду медико-соціальною експертною комісією психіатричної МСЕК № 1 йому встановлена ІІ група інвалідності з дитинства, діагноз МСЕК - F 701;
-       вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин; 
-       наявна пом`якшуюча покарання обставина (щире каяття), а також відсутні обтяжуючі покарання обставини.
Наведені обставини у своїй сукупності стали підставами для призначення місцевим судом ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК, з урахуванням вимог статей 71, 72 КК, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 12 днів та звільнення його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК. Адже ОСОБА_7 , маючи непогашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення крадіжки, вчинив новий злочин проти власності - відкрите викрадення чужого майна.
Як правильно наголосив суд апеляційної інстанції, місцевий суд, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, залишив поза увагою те, що останній повторно вчинив умисний корисливий злочин проти власності до відбуття покарання за попереднім вироком, за яким йому було призначено покарання за ч. 1 ст. 185 КК у виді громадських робіт на строк 100 годин, а тому застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням буде недостатнім заходом примусу для виправлення та перевиховання ОСОБА_7 .
Колегія суддів погоджується з такими твердженнями суду апеляційної інстанції.
Встановлена ж судом першої інстанції пом`якшуюча покарання обставина (щире каяття), а також характеризуючі дані про особу засудженого, зокрема те, що ОСОБА_7 має інвалідність ІІ-ої групи, страждає на тяжкі психічні хвороби з дитинства і дотепер, у зв`язку з чим не має змоги працювати, але допомагає близьким у домашніх справах, стали підставами для призначення йому покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 186 КК.
За таких обставин колегія суддів погоджується з вищезазначеним висновком апеляційного суду і вважає, що призначене цим судом покарання у мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 186 КК відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_7 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Позиція потерпілої, яка просила суворо не карати засудженого, на чому наголошує у касаційній скарзі захисник, не є визначальною з урахуванням конкретних обставин вчиненого ОСОБА_7 нового злочину, вчиненого до відбуття покарання за попереднім вироком.
Колегія суддів вважає, що вищезазначені обставини унеможливлюють застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять посилань на порушення судом апеляційної інстанції при розгляді провадження норм матеріального та кримінального процесуального законів, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.
Отже, оскаржений вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 374, 420 КПК та є вмотивованим.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3