ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Шевцової Н. В., Желєзного І. В.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22), ухваленої за результатами перегляду рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 686/7081/21 за позовом ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Хмельницької обласної прокуратури (далі також відповідач- 1) та Державної казначейської служби України (далі - ДКС України, Казначейство, відповідач- 2) про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання.
Короткий виклад історії справи
Позивачка звернулася до суду з позовом до Хмельницької обласної прокуратури та ДКС України, у якому просила стягнути з ДКС України за рахунок ДКС України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на її користь 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі 546 186,82 грн та інфляційні втрати, нараховані на суму грошового зобов`язання, у розмірі 6 337 116,43 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона була акціонером Відкритого акціонерного товариства «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» (далі - АТ). Вартість належних позивачці 1 342 086 простих іменних акцій АТ станом на 1 травня 2004 року за висновком експерта становила 1 175 530,33 грн. Цим майном позивачка не могла розпоряджатися з 2002 року у зв`язку із накладенням на все її майно арешту в кримінальній справі згідно з постановою Прокуратури Хмельницької області від 28 листопада 2002 року. Тому, надавши у 2004 році згоду на викуп її акцій під час перетворення цього товариства у товариство з обмеженою відповідальністю, не змогла укласти відповідний договір. 17 липня 2012 року та 23 серпня 2012 року слідчий в особливо важливих справах Прокуратури Хмельницької області виніс постанови про закриття кримінальної справи щодо позивачки через відсутність у її діях складу злочину, а 19 липня 2012 року - про зняття арешту з майна позивачки, зокрема з цінних паперів. Проте 15 червня 2012 року згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань припинено Товариство з обмеженою відповідальністю «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» (правонаступник АТ) за рішенням засновника.
Позивачка ініціювала вирішення в суді спору з державою про стягнення за рахунок Державного бюджету України вартості неповернутих простих іменних акцій АТ у кількості 1 342 086 штук у розмірі 1 175 530,33 грн. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2019 року та постановою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року, задоволено позов ОСОБА_1 у справі № 686/21941/15- ц. Однак судове рішення у справі № 686/21941/15-ц, що набуло законної сили 18 березня 2019 року, держава тривалий час не виконувала, та лише 24 жовтня 2019 року ДКС України перерахувала на картковий рахунок позивачки 1 175 530,33 грн.
З огляду на викладене, послуговуючись приписами статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивачка звернулася до суду з цим позовом. При цьому позивачка переконує, що оскільки стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, то вона визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт) та її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або законом.
Покликаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18, позивачка наполягає, що інфляційні втрати та 3 % річних за частиною другою статті 625 ЦК України слід нараховувати до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. При цьому позивачка вважає, що її право вимагати сплати коштів і обов`язок держави, що кореспондує цьому праву, охоплюють період з 1 травня 2004 року (дати, станом на яку оцінена вартість акцій позивачки згідно з висновком судової економічної експертизи від 19 червня 2014 року № 05-03/105 у справі № 686/11154/13-ц) до 23 жовтня 2019 року (останнього дня, включно до якого рішення суду у справі № 686/21941/15-ц залишалося невиконаним).
У поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву відповідач-1 проти задоволення позовних вимог заперечував, зокрема, наполягав на тому, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню статті 509 та 625 ЦК України, натомість ці правовідносини регулюються приписами Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845). Окрім того, відповідач-1 не погоджується зі здійсненим позивачкою розрахунком позовних вимог.
У поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяв відповідач-2 також заперечував проти задоволення позовних вимог та, серед іншого, наполягав, що відносини, які склалися між позивачкою та Казначейством, є відносинами, які склалися в процесі виконання рішення суду про стягнення коштів з Державного бюджету України, що регулюються Бюджетним кодексом України та Порядком № 845, а не цивільно-правовими відносинами. Жодних зобов`язань цивільно-правового характеру у Казначейства перед позивачкою не існувало та не виникало. Окрім того, відповідач-2 вважав, що позивачка звернулася до суду із цим позовом з пропуском позовної давності та просив застосувати наслідки пропуску позовної давності, передбачені частиною четвертою статті 267 ЦК України.
30 вересня 2021 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області ухвалив рішення про часткове задоволення позову, яким стягнув з Державного бюджету України на користь позивачки інфляційні втрати у розмірі 19 984,01 грн та 3 % річних у розмірі 21 256,16 грн, в іншій частині позову відмовив.
На обґрунтування такого рішення суд першої інстанції зазначив, що інфляційні втрати на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення - способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів й отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання цього зобов`язання.
Покликаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, суд першої інстанції зазначив, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивачки 3 % та інфляційних втрат, які розрахував за період з 18 березня 2019 року (дня ухвалення апеляційним судом постанови у справі № 686/21941/15-ц, що є днем набрання чинності рішенням суду першої інстанції у тій справі) до 23 жовтня 2019 року.
22 грудня 2021 року Хмельницький апеляційний суд ухвалив постанову за апеляційними скаргами позивачки, Хмельницької обласної прокуратури та ДКС України, якою скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове - про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зобов`язання з повернення 1 175 530,33 грн виникло на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 686/21941/15-ц, яким стягнуто на користь позивачки на підставі Закону України 1 грудня 1994 року № 266/94- ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94- ВР) вартість арештованих простих іменних акцій. Це рішення набрало законної сили 18 березня 2019 року. За його виконанням позивачка звернулася до Головного управління ДКС України в Хмельницькій області 5 квітня 2019 року, а 24 жовтня 2019 року це рішення було виконане.
Вирішуючи питання наявності правових підстав для стягнення з ДКС України компенсаційних виплат у зв`язку із затримкою виконання судового рішення у справі № 686/21941/15-ц, суд апеляційної інстанції урахував, що доводи позивачки стосуються цивільно-правової відповідальності відповідачів і ґрунтуються, зокрема, на положеннях статей 11, 509, 625 ЦК України.
При цьому, покликаючись на правові висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 7 липня 2021 року у справі № 686/22674/20-ц, суд апеляційної інстанції зазначив, що приписи Закону № 4901-VI не поширюються на правовідносини щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених статтею 1 Закону № 266/94-ВР. Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із обов`язками державних органів за судовим рішенням про стягнення коштів. Тому не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках. Слід розмежовувати юридичну відповідальність держави та юридичну відповідальність державних органів.
Суд апеляційної інстанції наголосив, що у правовідносинах щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР боржником є держава, яка виконує відповідний обов`язок на підставі судового рішення через ДКС України, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь ДКС України у цьому процесі мають «інше призначення та завдання». У випадку з такими гарантіями виконання судових рішень про стягнення коштів покладено на органи казначейства, які здійснюють обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником у такому випадку є державний орган, який «несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету». Проте позивачка просила стягнути кошти не з державного органу, а з державного бюджету.
Не погодившись із такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивачка подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції і змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.
На обґрунтування касаційної скарги позивачка зазначила про помилковість висновків суду апеляційної інстанції щодо необґрунтованого стягнення судом першої інстанції на користь позивачки компенсації, передбаченої Законом № 4901-VI, аналогічно, як виснував Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16, оскільки суд першої інстанції, на переконання скаржниці, правильно застосував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, про те, що виконання судових рішень урегульоване Законом України «Про виконавче провадження» і до цих відносин незастосовні приписи статті 625 ЦК України. 
Скаржниця звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 8 квітня 2020 року у справі № 339/400/16-ц зазначив, що: приписи статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати також з делікту та з рішення суду; у рішенні суд визнав грошові зобов`язання держави, визначив їхній розмір; ці зобов`язання належно не виконані; тому слід застосувати припис частини другої статті 625 ЦК України. Цей висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.
Також скаржниця зазначає, що Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 686/29245/18, обставини у якій є аналогічними обставинам у цій справі, сформулював висновок про стягнення на користь фізичної особи 3 % річних та інфляційних втрат за період невиконання судового рішення про стягнення з Державного бюджету України вартості неповернутих простих іменних акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів».
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою у складі Верховного Суду від 7 лютого 2022 року відкрила касаційне провадження за касаційною скаргою позивачки на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а ухвалою від 21 вересня 2022 року передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 403 ЦПК України.
Так, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, необхідно відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16, щодо незастосування положень частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають унаслідок несвоєчасного виконання ДКС України рішення суду про відшкодування державою шкоди, а також сформулювати висновок про те, чи поширюються норми частини другої статті 625 ЦК України на відносини, які не є цивільними у розумінні статті 1 ЦК України.
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року та додаткове рішення від 17 листопада 2021 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 628,08 грн, що становить 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 6 липня до 23 жовтня 2019 року включно та 5 808,07 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Звертаючись із позовом у цій справі, позивачка просила стягнути з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку 546 186,82 грн, що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі 1 175 530,33 грн і 6 337 116,43 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму цього зобов`язання, загалом - 6 883 303,25 грн, за період з 1 травня 2004 року до 23 жовтня 2019 року включно за прострочення виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням суду.
Перед судами постало питання про те, чи застосовні приписи статті 625 ЦК України до спірних правовідносин. Суд першої інстанції вирішив що так, але нараховуватися передбачені цією нормою суми мають за період з 18 березня 2019 року (з дня набрання законної сили судовим рішенням суду першої інстанції у справі № 686/21941/15-ц) до 23 жовтня 2019 року. Апеляційний суд вважав таке застосування норм неправильним і відмовив у задоволенні позову. 
За змістом частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є одним із учасників цивільних відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц).
На обґрунтування свого рішення у цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно не сплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. 
Із цим висновком Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з огляду на таке.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, який полягає у тому, що правила частини другої статті 625 ЦК України мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків) порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних втрат і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.
Цей висновок Велика Палата Верховного Суду підтримала, зокрема, у постановах від 4 травня 2022 року у справі № 761/28949/17, від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21. 
Отже, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено акцесорну (додаткову) відповідальність боржника за прострочення виконання заздалегідь визначеного основного грошового зобов`язання, що полягає у компенсації боржником матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів у випадку неналежного виконання (прострочення) боржником зобов`язання.
Слід також зазначити, що відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди визначено у статті 22 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно із частиною другою цієї статті, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
Згідно із абзацом першим частини третьої статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Загальні положення про відшкодування шкоди наведені у параграфі 1 глави 82 ЦК України. Так, за правилами частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частина перша статті 1176 ЦК України).
Згідно із частиною сьомою статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Аналіз наведених положень статей 22, 1166, 1176 ЦК України дозволяє дійти висновку, що обов`язок з відшкодування збитків (деліктне зобов`язання) за своєю правовою природою є відповідальністю за завдання майнової шкоди особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи або ж завдання шкоди майну фізичної або юридичної особи, і цей обов`язок за загальним правилом полягає саме у відшкодуванні такої шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Винятком із цього правила є відшкодування шкоди у меншому або більшому розмірі, якщо це передбачено договором або законом.
У цьому контексті варто зазначити, що юридичне підтвердження факту не створює самого факту, а лише його засвідчує. Тобто навіть у випадку коли судовим рішенням встановлюється конкретний обсяг зобов`язання про відшкодування шкоди у грошовому вираженні зміст цього зобов`язання ґрунтується саме на факті вчиненого раніше правопорушення - завданні шкоди.
Отже, задовольняючи вимогу кредитора, суд тим самим визнає правомірними вимоги позивача про відшкодування завданої йому шкоди та застосовує примус до її стягнення з відповідача. При цьому судове рішення не породжує зобов`язання грошового характеру, а лише підтверджує підставу виникнення деліктного зобов`язання, яке, відповідно, передує судовому рішенню і полягає у відшкодуванні шкоди, завданої позивачу у результаті порушення його цивільних прав неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Таким чином, відшкодування шкоди є відповідальністю, що виникає унаслідок завдання майнової шкоди особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи або ж завдання шкоди майну фізичної або юридичної особи, та не може ототожнюватися із грошовим (борговим) зобов`язанням. Відповідно до правовідносин, що виникають у зв`язку із завданням шкоди та її подальшим відшкодуванням, не підлягає застосуванню частина друга статті 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
За статтею 1 Закону № 266/94-ВР (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин у справі № 686/21941/15-ц) шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Отже, обов`язок держави відшкодувати шкоду у встановленому Законом № 266/94-ВР порядку виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через ДКС України.
У цій справі спір виник у зв`язку з тривалим, на думку позивачки, невиконанням відповідачем-2 судового рішення про стягнення на її користь з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку вартості неповернутих простих іменних акцій АТ у кількості 1 342 086 штук у розмірі 1 175 530,33 грн (на підставі приписів Закону № 266/94-ВР), це судове рішення фактично є підставою для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності.
При цьому цивільно-правові правовідносини держави та ОСОБА_1 щодо відшкодування останній шкоди припинено фактом відшкодування цієї шкоди (виконанням ДКС України рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27 листопада 2018 року шляхом перерахування 24 жовтня 2019 року на картковий рахунок ОСОБА_1 1 175 530,33 грн), і до цих правовідносин з огляду на їх деліктний характер не може застосовуватися акцесорна (додаткова) відповідальність, визначена у частині другій статті 625 ЦК України.
Щодо можливості застосувати до спірних правовідносин приписи Закону № 4901- VI як підставу для стягнення на користь позивачки з ДКС України 3 % зазначаємо таке.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», частиною другою статті 6 якого передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
За приписами частини першої статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Згідно із частинами першою та другою статті 5 Закону № 4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено у Порядку № 845.
Пунктом 35 Порядку № 845 (розділ «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам») визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.
Пунктом 36 Порядку № 845 визначено, що у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження. У разі відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення, орган Казначейства повідомляє органу прокуратури за місцем досудового розслідування відповідного кримінального правопорушення.
Відповідно до пункту 38 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
За правилами пункту 50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4901-VI.
Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що положення Закону № 4901-VI не стосуються (не охоплюють) правовідносини щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених статтею 2 Закону № 266/94-ВР.
Так, незважаючи на те, що кошти державного бюджету є джерелом виплати як у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, так і у випадку відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові, зокрема, незаконними діями органу, що провадить досудове розслідування, а безспірне списання коштів державного бюджету в обох випадках здійснює ДКС України, ці правовідносини не є однорідними.
У правовідносинах щодо відшкодування шкоди відповідно до приписів Закону  № 266/94-ВР боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через ДКС України, натомість Законом № 4901-VI визначено гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган. При цьому участь ДКС України у процедурі виконання судових рішень відповідно до Закону № 4901-VI має інше призначення та завдання. Виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання насамперед своїм коштом у межах асигнувань з державного бюджету, що, власне, і зумовлює участь ДКС України у виконанні таких судових рішень.
При цьому необхідно враховувати, що виконання судових рішень в обох описаних ситуаціях відбувається за різними бюджетними програмами.
У зв`язку із цим слід наголосити, що зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), відповідно не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках.
Таким чином, оскільки правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава, відрізняється, то немає підстав для застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої.
Отже, передбачений статтею 5 Закону № 4901-VI механізм нарахування компенсації 3 % річних не підлягає застосуванню до правовідносин щодо відшкодування шкоди відповідно до приписів Закону № 266/94-ВР.
У цьому контексті слід наголосити, що ані Закон № 266/94-ВР, ані Порядок № 845 не наділяють ДКС України повноваженнями прийняти рішення про нарахування та виплату стягувачу компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду зі стягнення шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР, як це передбачено статтею 5 Закону № 4901-VI у процедурі виконання ДКС України рішення суду, боржником за яким є, зокрема, державний орган.
З огляду на наведене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала б погодитися з висновком суду апеляційної інстанцій про відсутність законних підстав для задоволення позову, оскільки вимоги позивачки про стягнення на її користь з ДКС України інфляційних нарахувань і 3 % річних від простроченої суми ґрунтуються на помилковому трактуванні позивачкою положень цивільного законодавства. Тому касаційна скарга мала бути залишена без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Судді:                                                                            Н. В. Шевцова 
 
                                                                                      І. В. Желєзний