ПОСТАНОВА
Іменем України

02 листопада 2023 року   
Київ
справа №200/10963/19-а
адміністративні провадження №К/9901/38596/21, №К/9901/39507/21
              
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
за участю секретаря судового засідання: Лупінос Я. В.
учасники судового процесу:
представник АТ «Укрзалізниця» - Чаруковський Р. В. (в режимі відеоконференції),
представник Східного МУ ДПС - Захарченко В. Ф. (в режимі відеоконференції),
розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції як суд касаційної інстанції справу № 200/10963/19-а за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року (головуючий суддя - Шевченко Н. М.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2021 року (головуючий суддя - Оксененко О. М., судді: Лічевецький І. О., Мельничук В. П.),
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (протокольною ухвалою суду першої інстанції від 30 січня 2020 року замінено на правонаступника - Офіс великих платників податків ДПС, а в подальшому ухвалою від 18 березня 2021 року - Східне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (т. 1 а. с. 120), просило: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-2 від 27 червня 2019 року; визнати протиправним та скасувати рішення № 0002224710 від 27 червня 2019 року; зобов`язати провести відповідні заходи щодо завантаження звіту до порталу ДФС та відображенню нарахування єдиного внеску (далі - ЄСВ) за грудень 2015 року.
Ухвалою від 20 січня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва залучив до участі у справі Державну податкову службу України (далі - ДПС України) як співвідповідача (т. 2 а. с. 27-28).
На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що контролюючий орган протиправно перешкоджав позивачеві подати виправлений звіт за грудень 2015 року, який попередньо поданий з помилкою. Звертає увагу, що наявність одночасно недоїмки та переплати з ЄСВ є нелогічним.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 20 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2021 року, позов задовольнив частково: визнав протиправним та скасував рішення про застосування штрафних санкцій № 0002224710 від 27 червня 2019 року. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовив.
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.
Уповноважені особи Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - Офіс ВПП ДФС) провели документальну позапланову невиїзну перевірку Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», за результатами якої складено акт від 30 травня 2019 року (далі - Акт перевірки).
В Акті перевірки зроблено висновки про порушення позивачем пунктів 1, 4 частини другої статті 6 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI), оскільки позивачем несвоєчасно та не в повному обсязі нараховано та утримано єдиний внесок за грудень 2015 року в сумі 35054360,47 грн.
27 червня 2019 року контролюючий орган сформував і направив позивачеві вимогу № Ю-2 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 35054360,47 грн. 
У зв`язку із донарахуванням контролюючим органом суми єдиного внеску, Офіс ВПП ДФС прийняв рішення № 0002224710 від 27 червня 2019 року про застосування штрафних санкцій на підставі пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI в сумі 17527180,24 грн (50 % від 35054360,47 грн).
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що:
- 14 січня 2016 року позивач подав звіт про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за грудень 2015 року, в якому відображено суму єдиного внеску, що підлягає сплаті - 1501713,03 грн;
- 20 січня 2016 року позивач подав інший звіт, однак, який містив помилки, які контролюючий орган рекомендував виправити та повторно направити такий звіт;
- 06 липня 2016 року вдало завантажено виправлений звіт, про що свідчить відповідна квитанція № 2, проте, за висновком Східного МУ ДПС законодавство не передбачає можливість завантаження звіту поза межами звітного періоду, який завершився 20 січня 2016 року. 
Таким чином, як встановив суд першої інстанції, станом на 20 січня 2016 року в інтегрованій картці платника податків (далі - ІКПП) з ЄСВ обліковувалося нарахування за грудень 2015 року в сумі 1501713,03 грн та одночасно переплата на суму 37516424,94 грн. Суди зазначили, що нарахована контролюючим органом сума (недоїмки) боргу з ЄСВ відображена в ІКПП позивача 15 липня 2019 року як нарахування 35054360,47 грн при наявній переплаті в сумі 124418124,10 грн. Оскільки переплата єдиного соціального внеску перевищувала 35054360,47 грн, то відповідне нарахування було погашене протягом того ж дня і не призвело до виникнення боргу.
Встановивши такі обставини, а також враховуючи, що передумовою для формування податкової вимоги, є наявність у платника боргу, який обліковується в інформаційній системі органу доходів і зборів, суд першої інстанції дійшов таких висновків:
- за змістом викладених в позові пояснень, помилка звіту від 14 січня 2016 року полягає в тому, що 01 грудня 2015 року створено Регіональну філію «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця», до якої увійшло 60 структурних підрозділів. Згаданий звіт завантажено лише одним підрозділом, що і вплинуло на розбіжність нарахованого та належного до сплати ЄСВ в сумі 35054360,47 грн;
- допущена позивачем помилка під час складання та направлення звіту за грудень 2015 року не свідчить про несплату необхідної суми єдиного соціального внеску у визначений законодавством строк та не спричинила настання жодних негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету та держави в цілому, оскільки з ІКПП позивача убачається стабільна наявність переплати, що перевищувала 35054360,47 грн. Таким чином, виявлена контролюючим органом розбіжність нарахованої та належної до сплати суми ЄСВ за грудень 2015 року дійсно кваліфікується як недоїмка, а тому вимога № Ю-2 від 27 червня 2019 року є правомірною. 
- суди звернули увагу на спроби позивача виправити допущену помилку шляхом подання виправлених звітів, проте, через неврегульованість такої процедури, виправлений звіт не прийнято, відповідні коригування в ІКПП не здійснені. Тобто, оскільки несвоєчасне нарахування ЄСВ спричинене виключно недосконалістю процедури виправлення допущених помилок, то застосування штрафних санкцій є протиправним, а рішення № 0002224710 від 27 червня 2019 року прийнято без урахування всіх обставин, що мають значення, а за встановленої відсутності дій або бездіяльності, які можливо кваліфікувати як порушення - необґрунтовано;
- за наслідком скасування відповідного рішення, яким нараховано борг або грошове зобов`язання, до ІКПП вноситься відповідний статус, тобто, передбачена процедура приведення картки платника у відповідність до ухваленого судом рішення. Чинними нормативно-правовими актами передбачений порядок безумовного коригування ІКПП у відповідність із, зокрема, судовими рішеннями, а ПК України не передбачає право контролюючого органу повторно проводити перевірку з питань своєчасного нарахування та сплати, поміж іншого, ЄСВ, відповідно, підстави для додаткового зобов`язання вносити зміни до ІКПП відсутні.
Суд апеляційної інстанції переглядав рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - Східне МУ ДПС). Апеляційний суд повністю погодився із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме: протиправність застосування до позивача штрафних санкцій з огляду на відсутність вини в діях позивача і відсутність жодних негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету та держави. Погодився апеляційний суд і з висновками, які стали підставою для відмови у задоволенні інших вимог позивача.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційного суду, Східне МУ ДПС подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить судові рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
У касаційній скарзі викладено доводи про неправильне застосування судами пункту 8 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах. На переконання Східного МУ ДПС ця норма має застосовуватися таким чином: орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску без підстав для звільнення через відсутність їх у законодавстві. Тобто, при наявному правопорушенні застосування штрафної санкції є обов`язковим і імперативним заходом превентивної дії в подальшому.
Варто зауважити, що у справі №200/10963/19-а Східне МУ ДПС подало дві окремі касаційні скарги, яким присвоєно різні порядкові номери (касаційні провадження № К/9901/38596/21 та № К/9901/39507/21 відповідно).
Верховний Суд ухвалою від 21 грудня 2021 року відкрив касаційне провадження за скаргою Східного МУ ДПС (провадження №К/9901/38596/21) на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) з метою перевірки вищенаведених доводів скаржника.
Ухвалою від 24 січня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за скаргою Східного МУ ДПС (провадження №К/9901/39507/21) і об`єднав касаційні провадження №К/9901/38596/21 та №К/9901/39507/21 в одне касаційне провадження для спільного розгляду з тих підстав, що касаційні скарги подані на судові рішення в одній справі та містять однакові підстави оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
17 січня 2022 року від Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивач, посилаючись на правильність висновків судів попередніх інстанцій і безпідставність доводів касаційної скарги, просить у задоволенні вимог останньої відмовити, а судові рішення залишити без змін. 
У судовому засіданні представник Східного МУ ДПС підтримав вимоги касаційної скарги з підстав, викладених в ній. Уточнив, що вважає неправильним застосування судами попередніх інстанцій пункту 3 (а не 8, як зазначено в касаційній скарзі) частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI. Зазначав, що на даний час актуальним є лише один звіт за грудень 2016 року, який було подано і зареєстровано 14 січня 2016 року, а законодавство не передбачає можливості виправлення звітності з ЄСВ.
Представник АТ «Укрзалізниця» проти вимог касаційної скарги заперечував. Зазначав, що вчиняв дії задля виправлення помилки, допущеної у звіті, поданого 14 січня 2016 року, зокрема подав правильний звіт 20 січня 2016 року, однак такі не призвели до позитивного результату. Наголосив, що 14 січня 2016 року відповідач безпідставно прийняв звіт від структурного підрозділу. Звертав увагу, що виключно за допомогою органів Пенсійного фонду у липні 2016 року вдалося завантажити цим органам звіт, який допоміг уникнути спорів щодо страхового стажу працівників за грудень 2015 року. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, надані у судовому засіданні, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також доводи відзиву на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зміст і вимоги касаційної скарги касаційний перегляд судових рішень здійснюється виключно в межах задоволених позовних вимог про визнання протиправними і скасування рішення про застосування штрафних санкцій № 0002224710 від 27 червня 2019 року.
Касаційне провадження відкрито на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України з метою перевірки доводів контролюючого органу про те, що звільнення від відповідальності за порушення вимог Закону № 2464-VI не може бути в будь-якому випадку, оскільки відповідні підстави не визначені цим законом. 
Спірні правовідносини врегульовуються Законом № 2464-VI, відповідно до частини четвертої статті 8 якого порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Отже, обов`язок платника складається з декількох самостійних складових, окремими з яких є своєчасне і повне нарахування ЄСВ.
Відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
Слід зауважити, що за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску відповідальність встановлена пунктом 2 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI у вигляді накладення штрафу у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що пункти 2 і 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI встановлюють відповідальність за невиконання платником єдиного внеску одного з обов`язків, встановлених пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI. 
Склад правопорушення, за яке передбачена відповідальність відповідно до пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI полягає у несплаті (неперерахуванні) або несвоєчасній сплаті (несвоєчасному перерахуванню) єдиного внеску, а відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI - у своєчасному не нарахуванні єдиного внеску в повному обсязі.
Відповідно, предметом доказування у справах, пов`язаних із притягненням суб`єкта господарювання до відповідальності на підставі пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI, є встановлення на підставі належних і допустимих доказів факту сплати в повному обсязі єдиного внеску та/або своєчасність такої, а на підставі пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI - факту своєчасного та повного нарахування єдиного внеску.
У цій справі позивача притягнуто до фінансової відповідальності на підставі пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI, що також зазначено і в рішенні № 0002224710 від 27 червня 2019 року.
Тобто в межах спірних правовідносин підставою для притягнення позивача до відповідальності став встановлений факт донарахування контролюючим органом сум ЄСВ, які позивач мав нарахувати, що, за висновком суду першої інстанції, було правомірним. Позивач в цій частині судове рішення не оскаржував. 
Суд апеляційної інстанції погодився з тим, що допущена позивачем помилка під час складання та направлення звіту за грудень 2015 року не може свідчити про несплату позивачем необхідної суми єдиного соціального внеску у визначений законодавством строк та не спричинила настання жодних негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету та держави в цілому, оскільки в інтегрованій картці платника податків була наявна переплата у сумі 124418124,10 грн, що значно перевищувала суму недоїмки у сумі 35054360,47 грн.
Однак, у даному випадку наявність у позивача переплати в ІКПП жодним чином не впливає на оцінку наявності/відсутності з боку позивача порушення, яке полягало не у несплаті сум до бюджету, а у своєчасному не нарахуванні за грудень 2015 року ЄСВ в належному розмірі, сплата яких дійсно могла б відбутися і за рахунок переплати, але в межах встановленого законодавством строку.
Такий висновок ґрунтується зокрема на тому, що наявна у платника сума переплати фактично є власністю самого платника, розпорядження якою з боку держави не є можливою, на відміну від сум, які спрямовуються на погашення зобов`язань, які платник ЄСВ нарахував і які стали узгодженими.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах застосовною є стаття 109 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), зі змісту якої вбачається, що податкове законодавство пов`язує право податкового органу нарахувати штраф лише із фактом такого порушення за наявності вини саме платника податків.
Разом з тим, апеляційний суд не обґрунтував можливість застосування статті 109 ПК України до спірних у справі правовідносин, які регулюються спеціальним законом - Законом № 2464-VI, на підставі якого і було застосовано штрафні санкції.
Водночас колегія суддів вважає неприйнятними доводи Східного МУ ДПС про те, що не може бути будь-яких виключень для притягнення правопорушника до відповідальності. Це обґрунтовується тим, що Закон № 2464-VI, хоча і визначає правомірну поведінку платника єдиного внеску і наслідки її порушення, однак, не може охоплювати усі можливі ситуації, які спричинили порушення вимог законодавства. Відповідно, оцінка причин, які зумовили невиконання/неналежне виконання визначених Законом № 2464-VI обов`язків здійснюється судом в межах кожної конкретної справи.
Відповідно, відсутні підстави вважати помилковим висновок суду апеляційної інстанції про те, що вчинення позивачем всіх можливих дій щодо виправлення допущеної помилки шляхом подання виправлених звітів у межах встановленого законом строку для подання звітності може бути підставою для визнання протиправним застосування штрафних санкцій до нього.
Застосовуючи такий висновок до спірних у цій справі правовідносин, суд зазначив, що несвоєчасне нарахування єдиного соціального внеску було спричинене виключно недосконалістю процедури виправлення позивачем допущених помилок шляхом подання відповідного виправленого звіту, і з цих підстав дійшов висновку, що за таких обставин підстави для нарахування штрафної санкції - відсутні.
Апеляційний суд встановив, що позивач після подання помилкового звіту 14 січня 2016 року, подав виправлений звіт 20 січня 2016 року, який відповідач не прийняв. 06 липня 2016 року позивач завантажив виправлений звіт, про що свідчить відповідна квитанція № 2.
Варто звернути увагу, що в апеляційній скарзі Східне МУ ДПС звертало увагу, що звіт, який було подано 20 січня 2016 року містив помилки, у зв`язку з чим було рекомендовано позивачеві їх виправити і направити звіт повторно. Зазначало й про те, що звіт, поданий у липні 2016 року, відсутній в органах ДФС, але оскільки його подання здійснено із затримкою в шість періодів, то, навіть за такої обставини, розмір штрафної санкції не змінився б.
Частиною третьою статті 308 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Однак, суд апеляційної інстанції у порушення цієї норми не здійснив дослідження відповідних доказів і не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відповідні звіти, крім того, що був поданий 14 січня 2016 року, відсутні. Відсутня і відповідна квитанція №2 про прийняття звіту 06 липня 2016 року. Наявна в матеріалах справи квитанція про неприйняття звіту, поданого 20 січня 2016 року, не містить усіх відомостей щодо причин його не прийняття. Водночас ця квитанція може бути доказом подання позивачем відповідного звіту в межах встановленого законодавством строку.
Оскільки для притягнення до відповідальності на підставі пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI істотне значення має саме факт вчасного і повного нарахування ЄСВ, а судом встановлено, що позивач у встановлений законом строк (20 січня 2016 року) подавав розрахунок ЄСВ за грудень 2015 року, який не був прийнятий контролюючим органом, то правомірність неприйняття цього розрахунку, повнота відображення в ньому зобов`язань з ЄСВ, мали б бути ретельно перевірені судом в межах цієї справи. 
Проте суд апеляційної інстанції помилково не здійснив перевірку цих обставин, однак, які входять до об`єктивної сторони правопорушення, відповідальність за яке передбачена пунктом 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI, а тому мають істотне значення і впливають на правильне вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Частиною четвертою зазначеної статті встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов не в повному обсязі з`ясував питання, які входять до предмета доказування у цій справі, не здійснив дослідження доказів, що стосуються фактів, на які учасники справи посилалися в апеляційній скарзі та відзиві на неї, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в межах задоволених позовних вимог про  визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій № 0002224710 від 27 червня 2019 року.
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд в частині задоволених позовних вимог, відповідно до частини шостої статті 139 КАС України суд касаційної інстанції не змінює розподіл судових витрат між сторонами. Питання розподілу судових витрат залежить від кінцевого рішення, яким буде остаточно вирішено позовні вимоги. Відповідно, за наявності підстав для цього, розподіл має бути здійснений за наслідками нового розгляду у судовому рішенні по суті спору або, у випадках передбачених статтями 143 і 252 КАС України, шляхом ухвалення додаткового судового рішення.
Суд касаційної інстанції повторно звертає увагу, що судові рішення у цій справі переглядалися виключно в межах задоволених позовних вимог, оскільки в іншій частині судові рішення позивачем не оскаржувалися, а відповідач не висловлював заперечень в цій частині ані в апеляційній, ані у касаційній скаргах. Відповідно, відсутні підстави для скасування судових рішень в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця».
Керуючись статтями 139, 341, 344, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків задовольнити частково.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2021 року в межах залишення без змін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року у справі № 200/10963/19-а в частині задоволених позовних вимог, а також в частині здійсненого розподілу судових витрат - скасувати. 
Справу № 200/10963/19-а в цій частині направити на новий апеляційний розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2021 року у справі № 200/10963/19-а залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 03 листопада 2023 року.
Судді | М.М. Гімон І.А. Васильєва   В.П. Юрченко