П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/4959/20	

Перша інстанція: суддя Аракелян М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар – Цибульська Ю.М.,
за участю: представника Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області – Бережної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області  про визнання протиправним та скасування рішення, –

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом , у якому просив:
-    визнати протиправним та скасувати рішення від 06.07.2011 № 186-VI “Про відміну рішення сільської ради від 26.11.2008 № 295-V в частині надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки”
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 26.11.2008 Випасненською сільською радою Білгород-Дністровського району  Одеської області було прийняте рішення № 295-V  про надання   дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,39 га по передачі її у власність гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , з земель житлової та громадської забудови Випасненської сільської ради. У березні 2020 року позивач випадково дізнався, що вищезазначене рішення скасоване, звернувся до відповідача із заявою та отримав копію оскаржуваного рішення. Рішення відповідача про скасування рішення Випасненської сільської ради  є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки в даному випадку  орган місцевого самоврядування не міг скасувати власне рішення, адже за рішенням від 26.11.2008 виникли правовідносини, пов`язані із реалізацією прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 і позивач категорично заперечує проти їх зміни чи припинення. 
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки йому було відомо про існування рішення  від 06.07.2011, що підтверджується його підписом на супровідному листі  від 15.07.2011, який відповідачем долучений до відзиву.
Також у відзиві зазначено, що позивач був присутнім на сесії Ради 06.07.2011, він не погодився із проектом рішення № 295-V, рішення було прийняте в присутності ОСОБА_1 . Також оскаржуване рішення було додатково надіслано позивачу,  що підтверджується супровідним листом  від 15.07.2011.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 25 жовтня 2022 року позов задовольнив.
Визнав протиправним та скасував рішення Випасненської сільської ради № 186-VI від 06 липня 2011 року “Про відміну рішення сільської ради від 26 листопада 2008 року №295-V в частині надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки”.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840 грн. 80 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- пропущення позивачем строку звернення до суду;
- позивач не реалізував своє право на розробку проекту землеустрою та не надав до сільської ради на погодження проект землеустрою, а тому у зв`язку з відсутністю факту виконання спірного рішення, та відсутністю факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, відповідачем правомірно скасовано спірне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву до позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 26.11.2008 Випасненською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області було прийняте рішення № 295-V  “Про надання   дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,39 га по передачі її у власність гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , з земель житлової та громадської забудови Випасненської сільської ради”, яким рада вирішила:
1. Дати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,39 га по передачі її у власність гр. ОСОБА_1 , в тому числі 0,25га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,14га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , з земель житлової та громадської забудови Випасненської сільської ради.
2. Контроль за виконанням даного рішення покласти на постійну комісію з питань екології, природокористування, будівництва та земельних відносин (а.с.13, т.1).
19.05.2021 Випасненською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області було прийняте рішення № 83 “Про попередження гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 про невиконання рішень Випасненської сільської ради № 187-V  і № 188-V від 29.11.2007 та №295- V від 26.11.2008 ”, яким рада вирішила:
1. Направити попередження гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 про невиконання рішень Випасненської сільської ради №187-V  і №188-V від 29.11.2007 та №295- V від 26.11.2008.
2. Зобов`язати гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 в місячний термін надати до сільської ради підтверджуючі документи щодо виготовлення  проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_1 .
3. При невиконанні  вищезазначених пунктів  даного рішення – земельні ділянки підлягають вилученню на черговому засіданні сесії сільської ради (а.с.16, т.1).
В матеріалах справи наявна копія супровідного листа № 244 від 31.05.2011, яким копія вищезазначеного рішення була надіслана позивачу (а.с.103, т.1),  та розписка про те, що ОСОБА_1 отримав цей лист 31.05.2011 (а.с.104, т.1).
06.07.2011  відбулось засідання 9-ї сесії Випасненської сільської ради, на якому, згідно протоколу засідання 9-ї сесії Випасненської сільської ради VI скликання від 06.07.2011, зокрема, розглядалось питання про скасування рішення ради № 295 – V від 26.11.2008.  У протоколі зазначено, що ОСОБА_1 виступив з цього питання та не погодився  із скасуванням рішення від 26.11.2008 ( а.с.109, т.1).
06.07.2011 Випасненська сільська рада прийняла рішення №186-VI   “Про відміну рішення сільської ради від 26 листопада 2008 року №295-V в частині надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки”, яким   вирішено:
1. Рішення сільської ради  від 26.11.2008 № 295-V  в частині надання гр. ОСОБА_1    дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,39 га в АДРЕСА_1 ,  в тому числі 0,25га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,14 га для ведення особистого селянського господарства  - відмінити.
2. Перевести зазначену земельну ділянку  до земель запасу Випасненської сільської ради, а саме, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
3 Спеціалісту сільської ради ОСОБА_3 внести відповідні зміни до земельно- облікових даних (а.с.105, т.1).
Відповідач стверджує, що згідно супровідного листа № 453 від 15.07.2011 позивач отримав копію вищезазначеного рішення 15.07.2011 під розписку (т.1, а.с.112) особисто.
24.12.2017 створено Мологівську  об`єднану територіальну громаду, до складу якої входять села Молога, Бикоза, Нове, Садове, Андріївка, Розкішне, Випасне, Сухолужжя.   
Не погоджуючись із рішенням  від 06.07.2011, позивач оскаржив його до суду.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було правових підстав для скасування рішення від 26 листопада 2008 року № 295-V в частині надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. 
Також, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду з поважних причин.

Рух справи.

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року Мологівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області подала апеляційну скаргу
П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 27 березня 2023 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року скасував. Позов залишив без розгляду. Скасував додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року про розподіл судових витрат.
Приймаючи таке судове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач звернувся до Мологівської сільської ради лише 14 квітня 2020 року, тобто майже через одинадцять років після прийняття оскаржуваного рішення. До суду ОСОБА_1 звернувся лише 11 червня 2020 року, при цьому, при зверненні до суду позивачем не надано до суду поважних причин пропуску строку звернення до суду.
Не погоджуючись із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій скаржник просив скасувати вказане судове рішення та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Верховний Суд постановою від 23 серпня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
Скасував постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року, а справу № 420/4959/20 за позовом ОСОБА_1 до Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення – направив до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Верховний Суд направляючи справу на продовження розгляду визнав передчасним залишення вказаного позову без розгляду з мотивів відсутності підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, оскільки обов`язковою передумовою для застосування частини третьої статті 123 КАС України є надання позивачеві можливості подати заяву про поновлення строку звернення до суду з позовом.
Ненадання позивачем належних та допустимих доказів щодо поважності причин пропуску ним строку звернення до суду надають суду повноваження застосування до такого позову наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду.
Однак, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи не містять процесуальних рішень щодо надання можливості позивачу скористатися правом подати відповідну заяву, у якій вказати причини пропуску строку звернення до суду.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Колегія суддів, надаючи оцінку поважності причин пропуску строку звернення до суду із позовом, зазначеним в заяві про поновлення строку, яку представник позивача направив на вимогу суду апеляційної інстанції, в розрізі зауважень Верховного Суду вважає, не погоджується із доводами позивача, що строк звернення до суду із позовом пропущений із поважних причин, адже, навіть враховуючи не доведення факту присутності позивача на засіданні сесії сільради та не отримання спірного рішення є недостатньо вагомою причиною для пропуску строку звернення до суду, враховуючи часові рамки, в межах яких позивач міг реалізувати надане йому право на розробку проекту землеустрою.
Так, 26.11.2008 було прийняте рішення про надання   дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , а відповідно до пояснень позивача про скасування цього рішення (06.07.2011) він випадково дізнався у 2020 році, і звернувся до суду із позовом у червні 2020 року, тобто майже через 12 років після надання йому дозволу.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Практика Європейського Суду з прав людини (зокрема рішення «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008) наголошує, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».
Колегія суддів вважає, що такі висновки можна застосувати і до спірних правовідносин, тобто, особа отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою має в розумні інтервали часу вчинити дії щодо реалізації наданого їй права або ж дізнатись про стан  рішення, яким їй таке право надано.
Поряд із цим, переглядаючи рішення суду першої інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування судом норм чинного законодавства, а також щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів  виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист
Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 вказав, що поняття порушене право, за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес . Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
Для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити й спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який:
має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права;
пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику;
порушений суб`єктом владних повноважень.
Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:
(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;
(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України;
(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);
(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);
(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.
Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:
а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або
б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або
в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або
г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.
Вказана правова позиція сформована в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17.
Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що позивач не погоджувався з припиненням правовідносин з приводу надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою, що на думку позивача, з якою погодився суд першої інстанції, виключає можливість скасування Радою власного рішення про  надання йому дозволу на це.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 26 листопада 2008 року.
Водночас, відповідно до частини одинадцятої статті 151 ЗК України (у редакції від 14.10.2008 ) строк дії дозволу на розроблення проекта відведення земельної ділянки та вимог щодо її відведення становить один рік і може бути продовжено одноразово на такий самий строк. У разі якщо протягом встановленого строку проект відведення земельної ділянки не подано на затвердження до відповідного органу, дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки та вимоги щодо її відведення вважаються анульованими.
Тобто, з урахуванням чинних на момент виникнення спірних правовідносин норм Земельного Кодексу України дозвіл на розробку проекту землеустрою був чинним протягом одного року.
Між тим, 06.07.2011 (тобто майже через три роки після надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки) з урахуванням того, що позивач не надав до сільської ради підтверджуючі документи щодо виготовлення  проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , 06.07.2011 Випасненська сільська рада прийняла рішення №186-VI   “Про відміну рішення сільської ради від 26 листопада 2008 року №295-V в частині надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки”.
Отже, з урахуванням того, що відповідно до норм Земельного Кодекса України чинних на момент виникнення спірних правовідносин, дозвіл на розробку проекту землеустрою був чинним протягом одного року, колегія суддів зазначає про відсутність охоронюваного законом інтересу землевласника, яке підлягає судовому захисту.
Близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року по справі  №372/456/16-ц (№ 61-6968св18).
Так, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції наголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте це право ніяким чином не обмежує права держави забезпечувати такі механізми дотримання законів, які дозволяють йому контролювати використання власності у відповідно до загального інтересу. Визнаваючи право будь-якої особи на безперешкодне користування власністю, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що захисту підлягає лише те право, яке існує. Тобто наміри мати власність цієї статтею не захищаються (рішення у справі «Маркс проти Бельгії», заява 6833/74 від 13 червня 1979 року).
При з`ясуванні обставин справи слід також зазначити, що у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування зазначено, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.
Колегія суддів зазначає, відповідно до висновку Верховного Суду викладеного у постанові № 910/15058/18 від 14.01.2020 - органи місцевого самоврядування в цілому наділені правом скасовувати свої раніше прийняті акти індивідуального характеру в односторонньому порядку, крім випадку коли такі рішення були виконані.
Також слід наголосити, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а отже - вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 у справі  № 404/105/17(2-а/404/183/17).
Отже, враховуючи те, що органи місцевого самоврядування в межах закону наділенні повноваженнями скасовувати свої рішення, а спірне рішення сільської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою позивачем не виконане, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у оскаржуваного рішення від 06.07.2011 № 186-VI “Про відміну рішення сільської ради від 26.11.2008 № 295-V в частині надання гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки” такої ознаки як протиправність, відповідно воно скасуванню не підлягає.  
Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суб`єкта владних повноважень, що є предметом розгляду вказаного провадження, не може мати негативного впливу на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17 наголошував, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується.
Позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.
Щодо розподілу судових витрат слід зазначити, що положеннями статті 139 КАС України не регламентовано стягнення з позивача (у разі відмови у задоволенні позову) в порядку розподілу судових витрат сплаченого суб`єктом владних повноважень судового збору.
Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі  Великої Палати Верховного Суду  від 29.04.2020, справа № 817/66/16 (11-185апп19).
Враховуючи наведене та те, що позивач звільнений від сплати судового збору,  підстави для перерозподілу  судових витрат відсутні. 
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 420/4959/20 – скасувати, ухвалити по справі нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
          Дата складення та підписання повного тексту судового рішення – 26 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	С.Д. Домусчі    Г.В. Семенюк