ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року	Львів	Справа № 140/6300/23 пров. № А/857/14613/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                                                 Сеника Р.П.,  
суддів                                                                       Онишкевич Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року у справі № 140/6300/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління безпеки військової служби Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-
суддя в 1-й інстанції –Каленюк Ж.В., час ухвалення рішення – 11.07.2023 року, місце ухвалення рішення – м. Луцьк, дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління безпеки військової служби Збройних Сил України (далі – відповідач 1), Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі - відповідач 2) про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги відповідно до частини четвертої статті 87 Закону України “Про державну службу”; зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу відповідно до частини четвертої статті 87 Закону України “Про державну службу” у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 30 червня 2022 року був звільнений з посади головного спеціаліста відділу технічного нагляду та охорони праці Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України “Про державну службу”. Однак у день звільнення в порушення вимог частини четвертої статті 87 вказаного Закону йому не було виплачено вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. На звернення до Головного управління безпеки військової служби Збройних сил України про надання інформації про всі нараховані та виплачені суми при звільненні 16 грудня 2022 року позивач отримав повідомлення, що його заяву направлено до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України. Проте ні від Головного управління безпеки військової служби Збройних Сил України, ні від Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України позивач відповіді не отримував.
Вважаючи дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України такими, що порушують його конституційні права та трудове законодавство, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року у справі № 140/6300/23 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги відповідно до частини четвертої статті 87 Закону України “Про державну службу”.
Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу відповідно до частини четвертої статті 87 Закону України “Про державну службу”.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач звернувся з позовом із пропуском процесуального строку.
Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року у справі № 140/6300/23 та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у день фактичного звільнення із займаної посади відповідачу 2 необхідно було дотримуватись вимог чинного законодавства України та провести виплату всіх гарантованих законодавством коштів, зокрема і вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Однак в порушення  вказаних вище норм відповідачем 2 не було виплачено позивачу вихідну допомогу.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 у період з 13 травня 2020 року по 30 червня 2022 року працював на посаді головного спеціаліста відділу технічного нагляду та охорони праці Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України, що підтверджується трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 (а.с.13-15). 
З відомостей трудової книжки також встановлено, що 12 червня 2020 року ОСОБА_1 присвоєно 4 ранг державного службовця. 
Наказом начальника Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України від 30 червня 2022 року №14-ДС ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України “Про державну службу”, у зв`язку з  скороченням посади (а.с.10). При цьому у вказаному наказі зобов`язано відповідно до вимог частини четвертої статті 87 Закону України “Про державну службу” встановлено виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
У зв`язку з неотриманням визначеної наказом від 30 червня 2022 року №14-ДС вихідної допомоги позивач звертався до відповідачів із заявами від 17 листопада 2022 року та від 14 грудня 2022 року, у яких просив надати довідку про нараховані та виплачені суми при звільненні, однак відповіді так і не отримав (а.с.17-18).
При цьому, у зв`язку з тим, що викладені у заяві, адресованій Головному управлінню безпеки військової служби Збройних Сил України, питання не відносяться до компетенції управління, вказана заява була направлена для розгляду до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (а.с.37-38).
Невчинення відповідачами дій щодо нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, стали зумовили звернення позивача до суду із цим позовом.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При вирішенні питання щодо дотримання позивачем строків звернення до суду з цим позовом суд першої інстанції обгрунтовано врахував, що оскаржені виплати входять до складу грошового забезпечення військовослужбовця, що є його заробітною платою. Суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений 19.01.2023 у постанові у справі №460/17052/21 такого змісту: “[…]суд наголошує, що відповідно до пункту першого глави XIX “Прикінцеві положення” КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 24.   Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 “Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236” дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року. 25.   З огляду на вказане, доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком”.
Отже, в період до липня 2022 року строки звернення до суду на спори щодо стягнення заробітної плати не поширювалися, а після цього такі строки продовжені законом до закінчення карантину. Тому підстав для залишення без розгляду позову про стягнення належних працівникові сум заробітної плати (складових грошового забезпечення) за таких обставин немає.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIIІ “Про державну службу” (далі - Закон №889-VIIІ).
Згідно зі статтею 1 Закону №889-VIIІ державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону №889-VIIІ цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Частинами першою-третьою статті 5 Закону №889-VIIІ, встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені у статті 87 Закону №889-VIIІ.
Так частиною першою статті 87 Закону №889-VIIІ визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
При цьому у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (частина четверта статті 87 Закону №889-VIIІ).
Отже, наведені положення Закону надають право громадянам на отримання вихідної допомоги у разі звільнення з державної служби у зв`язку з скороченням посади.
Як підтверджено матеріалами справи, позивач працював на посаді головного спеціаліста відділу технічного нагляду та охорони праці Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України та наказом від 30 червня 2022 року №14-ДС був звільнений із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIIІ у зв`язку з скороченням посади. У наказі Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України від 30 червня 2022 року №14-ДС про звільнення позивача з посади  визначена необхідність виплати йому вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Таким чином, у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року у справі № 140/6300/23 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 16.10.2023 року