Справа № 459/175/17                         Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д. 
Провадження № 22-ц/811/40/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Назар Х.Б.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_5 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , треті особи: КП «Червонограджитлокомунсервіс», Червоноградська міська рада в особі відділу реєстрації, орган опіки та піклування Червоноградської міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування нею, зняття їх з реєстрації і виселення, із зобов`язанням не чинити перешкод в користуванні нею,
ВСТАНОВИЛА:
У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів, у якому просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірною квартирою, зняття їх з реєстрації та виселення з цієї квартири без надання іншого житла із зобов`язанням відповідачів не чинити їй перешкоди в користуванні цим житлом.
Позов мотивовано тим, що вона є законним власником спірної квартири, яку придбала 16 серпня 2013 року з прилюдних торгів під час виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 листопада 2012 року про стягнення з власників цієї квартири заборгованих коштів. 22 серпня 2013 року їй видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру.
Постановою Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року залишено в силі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 грудня 2014 року, яким відповідачам було відмовлено у позові про визнання торгів з продажу спірної квартири недійсними.
Реєстрація відповідачів у зазначеній квартирі створює їй перешкоди у користуванні цим майном на власний розсуд, чим порушуються її житлові права, що також суперечить її інтересам як власника.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17 вересня 2020 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 разом із неповнолітніми членами сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 , та виселено їх із цієї квартири без надання іншого житла і зобов`язано не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні цією квартирою.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 з кожного по 213,33 грн судового збору.
Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач ОСОБА_5 оскаржив таке в апеляційному порядку. Вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18, постанові від 22 липня 2020 року у справі №279/3572/18. Так, суд не врахував, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підствою для виселення всіх членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі колишніх. Тривалий час проживання в спірній квартирі особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відтак, важливе значення для правильного вирішення спору у цій справі має факт дослідження обставин того, чи мають відповідачі інше житло для проживання, оскільки вони у спірній квартирі проживають понад 20 років. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Позивач, хоча і набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, проте не виявляла розумної дбайливості щодо інтересів відповідачів, не з`ясувала чи відмовляються вони від свого права користування жилим приміщенням. Також зазначає, що суд необґрунтовано задоволив позовні вимоги про виселення відповідачів, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість вислення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення. За відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягало наданню відповідачам у зв`язку із виселенням, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування нею, зняття їх з реєстрації і виселення. Аналогічна правова позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №641/5484/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі №727/10731/16, від 05 червня 2019 у справі №552/1361/18. Також звертає увагу на те, що при розгляді справи щодо прав неповнолітньої особи на користування житлом, обов`язковою є участь орагну опіки та піклування. Однак, суд розглянув справу за відсутності Органу опіки та піклування, хоча законом передбачено обов`язок представника орагну опіки та піклування бути присутнім під час розгляду даної категорії справ.
Просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.
Постановою Львівського апеляційного суду від 29 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 вересня 2020 року – без змін.
Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_7  задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечив проти задоволення скарги. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає, з огляду на таке.
Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, зареєстрованим у реєстрі за № 1586 приватним нотаріусом Павлик П.О., та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 серпня 2013 року.
Вказана квартира набута позивачкою з прилюдних торгів, проведених на виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 листопада 2012 року про стягнення боргу, боржником за яким є ОСОБА_1 , якій спірна квартира належала на праві власності відповідно до договору дарування від 02 грудня 2003 року.
Судовими рішеннями у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, ОСОБА_3 про визнання недійсними цих прилюдних торгів, у задоволенні позову відмовлено.
Як вбачається із довідки від 09 грудня 2016 року № 13261 відділу реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Згідно із актом від 01 червня 2018 року КП «Червонограджитлокомунсервіс» у спірній квартирі разом із переліченими вище особами проживає без реєстрації ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .
Із витягу з рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради (як органу опіки та піклування) від 28 листопада 2019 року вбачається, що вирішення питання щодо зняття з реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , залишено для вирішення на розсуд суду.
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі – ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа – добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
У даній справі встановлено, що спірне житлове приміщення позивачем ОСОБА_3 (новим власником) придбане на публічних торгах 16 серпня 2013 року, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.
Тобто ОСОБА_3 при добросовісній реалізації вищепереліченими суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків, мала при придбанні нерухомого майна знати про наявність прав відповідачів на користування квартирою, а отже, допускала наявність такого обтяження.
При цьому, за умов неналежного виконня продавцем своїх зобов`язань про повне інформування покупця квартири про її обтяження, новий власник не позбавлений права на звернення до продавця з вимогами про відшкодування шкоди.
Як встановлено, спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_1 відповідно до договору дарування від 02 грудня 2003 року, тобто не була придбана за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного нерухомого майна, ОСОБА_10 набув право користування спірним майном як член сім`ї попереднього власника і з цих підстав був зареєстрованим у спірній квартирі, іншого зареєстрованого за ним на праві власності нерухомого майна він не має, тому виселення ОСОБА_10 разом з неповнолітніми членами його сім`ї із спірної квартири не є справедливим та не відповідає принципу пропорційності з урахуванням обставин цієї справи.
Відтак колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_10 та неповнолітніх членів його сім`ї такими, що втратили право користування спірною квартирою та їх виселення.
Колегія суддів враховує те, що оскаржуваним судовим рішеннями також задоволено позовну вимогу ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , однак останні не скористалися своїм правом на подання апеляційної скарги, що свідчить про їх згоду з рішенням суду першої інстанції, а ОСОБА_5 не наділений повноваженнями представляти інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Враховуючи наведене, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в апеляційному порядку не переглядається. 
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, рішення суду слід скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо ОСОБА_5 і неповнолітніх членів його сім`ї та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з чим підлягає скасуванню також рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 213,32 грн судового збору. В решті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 вересня 2020 року скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо ОСОБА_5 і неповнолітніх членів його сім`ї та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 213,32 грн судового збору.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 27.10.2023

Головуючий         

Судді