ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 752/23572/17
провадження № 51-3249 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
засудженого                                   ОСОБА_6 ,
захисника                                         ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника                     ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року, касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року  у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  № 12017100010008739 та № 12019100010007409, за обвинуваченням,  
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
     - вироком Московського районного суду м. Києва від 29 грудня 1999 року за ч. 3  ст. 140 Кримінального кодексу України (далі - КК)(редакція КК 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з відстрочкою виконання вироку на 2 роки;
     - вироком Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2002 року за ч. 1 ст. 187, ч. 2  ст. 189, ч. 2 ст. 115 КК із застосуванням вимог ст. ст. 70, 71 КК, до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, від відбування звільнений 16 лютого 2016 року по відбуттю строку покарання;
     - вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років із застосуванням ст. 75 КК - звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 263 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2020 року                 ОСОБА_6 визнано винуватим за ч. 1 ст. 121 КК та призначено йому покарання                  у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Запобіжний захід обраний та в подальшому продовжений судом засудженому ОСОБА_6 у виді домашнього арешту, з забороною йому в період з 21.00 годин до 07.00 годин наступного дня, залишати місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , -  залишено без змін.
Відповідно до вимог ст. 72 КК, у строк покарання ОСОБА_6 зараховано попереднє ув`язнення, починаючи з 2 вересня 2019 року по 20 лютого 2020 року,                   з розрахунку один день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту затримання.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта в сумі 1892 грн.
ОСОБА_6 у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 263 КК, визнано невинуватим та виправдано, відповідно до п. 2 ст. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене засудженим.
Вирішено долю речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 1 вересня 2019 року приблизно о 23.30 годин, перебував з компанією біля будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де                    з приводу шумної поведінки, між ним та ОСОБА_9 , який проживав в будинку поряд, виник словесний конфлікт.
Після того, як ОСОБА_10 спустився в двір будинку, між ним та ОСОБА_6 знову продовжився словесний конфлікт та бійка, під час якої, ОСОБА_6 , ножем, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_11 два удари в грудну клітину та один удар в праве стегно. Вохідов отримав проникаюче колото-різане поранення грудної клітки, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження,              а також різану рану тканини грудної клітки та колото-різане поранення правого стегна, кожне з яких відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілому.
Крім того, ОСОБА_6 було виправдано за обвинуваченням, висунутим органом досудового розслідування, у тому, що ОСОБА_6 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, місці та спосіб придбав вибуховий пристрій, а саме гранату                РГД-5, та незаконно носив та зберігав її при собі без передбаченого законом дозволу.
20 вересня 2017 року, близько 22.00 годин, за адресою: АДРЕСА_1 працівниками поліції було затримано громадянина ОСОБА_6 , в якого було виявлено та вилучено гранату РГД-5, яку ОСОБА_6 , не маючи відповідного дозволу,  усвідомлюючи заборону вільного обігу бойових припасів та його карність, незаконно носив та зберігав.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційні скарги прокурора Київської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_11 залишено без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2020 року відносно ОСОБА_6 - без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року змінити, призначивши остаточне покарання ОСОБА_6 у виді 5 років позбавлення волі з застосуванням положень ст. 75 КК. 
Захисник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неналежним чином врахували ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого. 
Прокурор у своїй касаційній скарзі просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Вважає, що вказана ухвала є незаконною і такою, що підлягає скасуванню у зв`язку              з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність,                а саме незастосуванням ч. 1 ст. 263 КК та ст. 71 КК, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вказує, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог кримінального процесуального закону, не дотримався вимог ст. ст. 370, 419 КПК, оскільки не навів переконливих доводів та мотивів, з яких він виходив при постановленні оскаржуваної прокурором ухвали, положень закону, якими він при цьому керувався та не зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу прокурора визнав необґрунтованою. 
Також прокурор зазначає, що судом апеляційної інстанції були залишені поза увагою доводи прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_13 покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК з урахуванням вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року.
До початку судового розгляду захисник ОСОБА_7 подала своє заперечення на касаційну скаргу прокурора.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримала свою касаційну скаргу та просила її задовольнити, а касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника та підтримав доводи касаційної скарги прокурора ОСОБА_8 .
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційних скаргах, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412 - 414 КПК.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1                         ст. 121 КК в поданих касаційних скаргах сторонами не оспорюються.
Що стосується доводів касаційних скарги захисника ОСОБА_7 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, то вони, на думку колегії суддів,                                    є необґрунтованими.
Відповідно до положень ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Так, під час призначення покарання засудженому ОСОБА_6 за ч.1 ст. 121 КК, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має сім`ю; обставини, що пом`якшують покарання, а саме часткове відшкодування завданих збитків потерпілому та наявність у ОСОБА_6 двох малолітніх дітей, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність призначення засудженому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, та разом з тим не знайшов підстав для звільнення від покарання з випробуванням, згідно ст. 75 КК.
Суд апеляційної інстанції визнав вирок суду першої інстанції належним                                  і обґрунтованим. Дійшовши такого висновку, суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 65 КК, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного й навів в ухвалі переконливі мотиви постановленого рішення в цій частині.
Щодо тверджень захисника, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що на час розгляду справи в апеляційному суді завдані потерпілому збитки були відшкодовані засудженим повністю, а не частково, то колегія суддів Верховного Суду вважає, що сам факт відшкодування шкоди засудженим ОСОБА_6 вже був врахований судом першої інстанції як обставина, що пом`якшує покарання, з чим погодився і суд апеляційної інстанції. 
Крім того, суд апеляційної інстанції врахував позицію потерпілого, який звернувся до суду зі своєю апеляційною скаргою, в якій просив призначити ОСОБА_6 покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі. Разом з тим, суд апеляційної інстанції вказав, що думка потерпілого не є вирішальною при призначені засудженому покарання, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Доводи захисника про те, що засуджений ОСОБА_6 на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції був офіційно працевлаштований та мав позитивну характеристику з місця роботи, не можуть бути визнанні судом такими, що вплинули б на призначене ОСОБА_6 покарання та були б підставою для застосування до нього положень ст. 75 КК з огляду на інші обставини справи.
На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є співмірним характеру вчиненого та даним про особу винного, справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки судів попередніх інстанцій і доводили б необхідність їх зміни, в касаційній скарзі захисника відсутні.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора, то колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що згідно зі статтею 6 параграфу 1 Європейської конвенції з прав людини, рішення судів повинні містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Статтю 6 параграфу першого не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожен аргумент сторін. Питання чи дотримався суд свого обов`язку у такому випадку слід розглядати у світлі обставин кожної справи (рішення у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, "Салов проти України» від 6 вересня 2005 року, заява N 65518/01).
Згідно з частиною 2 статті 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати прийняття рішення по кожному із них.
Проте вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції при перегляді вироку в апеляційному порядку не дотримався. 
Як убачається із матеріалів кримінального провадження під час розгляду справи в суді першої інстанції місцевим судом ОСОБА_6 був визнаний винуватим за ч. 1 ст. 121 КК та йому було призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Разом з цим, ОСОБА_6 було визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 263 КК, відповідно до п. 2 ст. 1 ст. 373 КПК, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене засудженим.
Не погоджуючись із ухваленим вироком суду, прокурор звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій наводив доводи про незаконність та необґрунтованість судового рішення внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (в частині виправдання    ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК), невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. 
Прокурор стверджував про те, що суд безпідставно виправдав ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК, оскільки його вина доводиться зібраними під час досудового розслідування та дослідженими в судових засіданнях доказами, зокрема протоколом огляду місця події від 20 вересня 2017 року, показаннями свідка ОСОБА_14 , висновком експерта №14-382. Вказував, що наведені докази, разом з іншими встановленими судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження доказами дослідженні не повністю та їм не надано належної оцінки.  
Крім того, в своїй апеляційній скарзі прокурор зазначив, що судом не було надано можливості допитати в судовому засіданні ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які є свідками по справі. Одночасно з цим прокурор посилався на те, що суд при ухвалені вироку в частині виправдування засудженого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК врахував показання свідка ОСОБА_18 , яка, на його думку,                             є зацікавленою особою. 
Також прокурор вказував, що судом не було враховано обставин, які на думку прокурора обтяжують покарання засудженого ОСОБА_6 , а саме рецидив та повторність злочинів, а також, що призначення остаточного покарання у даному кримінальному провадженні повинно відбуватися за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, відповідно до положень ст. ст. 70, 71 КК.
Проте у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції у ході апеляційного провадження не зазначив зміст всіх наведених вище вимог апеляційної скарги прокурора, їх не перевірив, не надав відповіді на всі викладені доводи в апеляційній скарзі і не мотивував належним чином свого рішення про залишення її без задоволення.
Крім цього, суд в мотивувальній частині прийнятого рішення вказав, що апеляційні скарги учасниками кримінального провадження вносилися лише в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, оскільки фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 учасниками кримінального провадження не оспорювалися, а тому вирок суду в цій частині, згідно ч. 1 ст. 404 КПК, не перевіряється. При цьому, у своїй апеляційній скарзі, прокурор, серед іншого, посилався на невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження в частині виправдання ОСОБА_6 за обвинуваченням в ч. 1 ст. 263 КК. 
Отже, під час апеляційного розгляду не було ретельно перевірено питання, чи дотримався місцевий суд вимог статті 91 КПК щодо обставин, які належать до предмета доказування за ч. 1 ст. 263 КК. Замість цього апеляційний суд фактично обмежився згодою з наведеними у вироку суду доказами, яких не проаналізував                    у взаємозв`язку з іншими доказами, та не надав відповіді на важливі для встановлення об`єктивної істини у справі запитання. Колегія суддів Верховного Суду встановила, що суд апеляційної інстанції за клопотанням прокурора дослідив докази у справі, аналіз яких у судовому рішенні відсутній.
За таких обставин ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, вищевикладені порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені апеляційним судом, є істотними порушеннями, оскільки перешкодили суду постановити обґрунтоване судове рішення, а тому касаційна скарга прокурора   ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Згідно положень ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.
З метою забезпечення апеляційного перегляду справи та враховуючи обставини,  передбачені ст. 178 КПК, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту на певний період доби за місцем його фактичного проживання на строк 2 місяця, з 21:00 до 07:00 наступного дня.
Керуючись статтями 419, 433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення. 
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 16 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту на певний період доби за місцем його фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 на строк 2 місяця, з 21:00 до 07:00 наступного дня.
Виконання ухвали в частині запобіжного заходу покласти на орган Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_6 
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 з-під варти.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною                               і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                         ОСОБА_3