КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/2247/2023                                                                                                                                     

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            13 липня 2023 року                                                                  м. Київ
                                                                                                               Справа № 757/72370/17-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Немировської О.В.,  Рейнарт І.М.
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Соколова О.М.,
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування,
 
встановив:
 
У грудні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідачів   ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просила:
- визнати недійсним договір дарування № 1002 від 01.04.2011 року ( квартири АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;
- визнати недійсним договір дарування № 1010 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;
- визнати недійсним договір дарування № 2156 від 21.06.2011 (квартири АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;
- визнати недійсним договір дарування № 1018 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_4 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;
- визнати недійсним договір дарування № 1026 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О. та стягнути з відповідачів витрати з оплати судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона 18.05.2005 року  набула право власності на квартиру АДРЕСА_6 , та 01.06.2005 року набула право власності на квартири АДРЕСА_7 , що підтверджується договорами дарування квартири, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибіга С.Е.  Вказані квартири практично об`єднанні в одну, але позивач не встигла її переоформити та присвоїти єдиний номер.
Станом на 2010 рік позивач була  достатньо відомим меценатом та громадським діячем  та співзасновником чималої кількості суб`єктів господарювання різної господарської направленості, зокрема:  ТОВ «Кінгсбурі Венчур Україна»,  ТОВ «Бізнес центр «Навігатор»,  ПрАТ ЦУВКП «Атомпромкомплекс», ТОВ «Бізнес-центр «Тарасівський», ТОВ «Петрус -кондитер», ТОВ «Петрус- Алко», ТОВ Золотоніський лікеро-горілчаний завод «Златогор», ТОВ «Світ Ласощів», ТОВ «Транс-Вест-Експедиція».
Перемога на виборах у  2010 році Президента України Януковича В.Ф. охарактеризувалась для позивача початком кримінальних переслідувань, а саме: 08.10.2010 року до відділу митного оформлення № 3 митного посту «Одеса-порт» Південної митниці з метою проведення митного контролю були надані документи на товар «карти гральні», який надійшов на адресу ТОВ «Кінсбурі Венчур Україна».
Представником Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі в Миколаївській, Херсонській та Одеській областях Акімовою Л.С. було складено акт перевірки від 11.10.2010 року, згідно з яким  вказаний товар порушує вимоги Закону України «Про захист суспільної моралі». Однак, рішенням Національної експертної комісії України з питань захисту суспільної моралі № 18 від 03.11.2010 року було визнано, що друкована продукція «карти гральні» не містить інформації, яка б порушувала вимоги законодавства України про захист суспільної моралі. Суть конфлікту (образи), який став відправною точкою для багаторічного протистояння, полягав у зовнішньому вигляді гральних карт, на яких зображені карикатури на відомих політичних діячів України. 
Протягом 2010-2016 років відносно позивача ОСОБА_3 було розпочато ряд кримінальних проваджень, здійснено обшуки та інші слідчі дії, проведено ряд перевірок різними контролюючими і правоохоронними органами, вилучалась продукція та майно юридичних осіб, засновником яких є позивач ОСОБА_3 , відповідні дії і рішення неодноразово оскаржувались у судовому порядку, що фактично підтверджується протоколами обшуку, актом про результати позапланової перевірки, протоколами огляду, постановами про порушення кримінальної справи, судовими рішеннями.
Бізнес проект, комерційна ініціатива позивача перетворились для неї в багаторічний процес утиску усіх суб`єктів господарювання, засновниками яких була позивач, з боку правоохоронних органів за надуманими підставами, свідченням чого є: кримінальна справа №585 порушена 4 відділом 1 управління ГСУ СБУ за ознаками злочинів передбачених ч. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 204, ч. 2 ст. 216 КК України, в ході якої за адресою АДРЕСА_8 , були оглянуті склади ТОВ «Петрус-Алко» (засновником якого є позивач) та була виявлена та вилучена алкогольна продукція та порушена ще одна кримінальна справа №591.
Однак постанови про порушення кримінальних справ №585 та №591 були оскаржені позивачем до Шевченківського районного суду м. Києва, і постановами суду від 03.11.2010 та слідчі дії у зазначених кримінальних справах були зупинені. У відповідь на закриття зазначених вище справ, ст. слідчим з ОВС 4 відділу 1 управління ГСУ СБУ Дроновим Є.В., вже 06.12.2010 р., була порушена нова кримінальна справа №601 за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, таким чином тиск на групу компаній позивача продовжився і навіть посилився.
Начальник Департаменту контрозвідувального захисту економіки держави А. Кміта направив лист до Фонду державного майна України щодо перевірки нібито незаконної приватизації Черкаської бісквітної фабрики шляхом створення на її базі ТОВ «Світ Ласощів» з державною часткою 40% і 60% належних як кінцевому бенефіціару позивачу. Зазначена перевірка не виявила жодних порушень.
За дорученням СБ України в період з 19.10.2010 по 22.10.2010 була також проведена перевірка ЗАТ «Кременчуцький ЛГЗ», засновником та головним акціонером якого була позивач, протягом якої була паралізована робота підприємства. Проте і тут за наслідками перевірки не було встановлено жодних порушень. І це був лише початок багаторічного тиску на підприємства засновані та власником яких є позивач.
В зв`язку з зазначеними обставинами позивач прийняла рішення про безоплатну передачу свого майна своїм близьким родичам для його збереження  та 01 квітня 2011 року і 21 червня 2011 року вона уклала вищевказані договори дарування квартир, за кожним із яких вона передала відповідачам по 1/3 частці кожної із квартир АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 .
За усної домовленості з відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ( які є рідними дочками позивача) та ОСОБА_5 ( яка є матір`ю позивача) після закінчення тяжких для позивача обставин, останні мали укласти угоди про розірвання договорів дарування квартир.
Позивач й після укладення спірних договорів самостійно несла всі витрати з утримання квартир, витрати з утримання будівель, оплати комунальних послуг з обслуговування домоволодіння, оплати електроенергії, газу, що підтверджується відповідними квитанціями.
Починаючи з 2016 року, тяжкі обставини для неї припинилися, проте відповідачі ухиляються від виконання домовленостей, які були передумовою укладення договору дарування спірних квартир.
Так, у серпні 2017 року позивач звернулась за правовою допомогою до адвоката, який в межах своїх повноважень, склав та надав інформаційну довідку №1 від 15.11.2017, з якої позивач дізналась, що вищевказані квартири зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
 
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування № 1002 від 01.04.2011 ( квартири АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;
Визнано недійсним договір дарування № 1010 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;
Визнано недійсним договір дарування № 2156 від 21.06.2011 (квартири АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;
Визнано недійсним договір дарування № 1018 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_4 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.;
Визнано недійсним договір дарування № 1026 від 01.04.2011 (квартири АДРЕСА_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 по 2133, 33 грн. витрат з оплати судового збору.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року залишено  без змін.
Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду  та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Посилається на те, що жодного поштового повідомлення та інших судових повісток ОСОБА_1 та її представнику не надходило, матеріали справи не містять підтверджень про вручення таких повісток чи повідомлень. 
В обґрунтування апеляційної скарги також посилається на недоведеність позивачем факту неможливості дізнатися про порушення свого права, наявності та впливу тяжких обставин на позивача, а також вчинення внаслідок цього оскаржуваних правочинів, про причинний зв`язок усунення чи зменшення тяжких обставин внаслідок укладення оскаржуваних договорів.  Враховуючи той факт, що між сторонами було укладено договори дарування, ОСОБА_3 не повинна була очікувати ніяких зустрічних благ зі сторони обдарованих з метою укладення договорів на вигідних для себе умовах.
Вказує, що жодний із наданих позивачем документів не підтверджує наявність висунутої  підозри чи обвинувачення посадовим особам підприємств ОСОБА_3 , жодний документ не стосується ТОВ «Кінсбурі Венчур Україна», який начебто був замовником вказаних гральних карт. Всі документи стосуються діяльності підприємств алкогольної сфери бізнесу ТОВ ЗЛГЗ «Златогор», ТОВ «Петрус-Алко».
ОСОБА_3 є співзасновником та власником понад 15 підприємств, значна частина яких пов`язана з виробництвом та реалізацією лікеро-горілчаної продукції, а тому наявність систематичних перевірок з боку контролюючих органів на таких підприємствах є нормальним станом функціонування таких суб`єктів господарювання.
Разом з тим, у період наявності начебто тяжких обставин, позивачем не було відчужено інше майно - житловий будинок, загальною площею 621,1 кв.м. по АДРЕСА_14 , земельна ділянка за вказаною адресою на якій розташований зазначений житловий будинок. 
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 просив залишити рішення без змін, а скаргу без задоволення. Зазначає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, подано до суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, мали місце вплив тяжких обставин та укладення спірних договорів на вкрай невигідних умовах.
 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_8 заперечував проти доводів апеляційної скарги та зазначав, що відповідач ОСОБА_5 визнає позовні вимоги у повному обсязі, відповідно просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Позивач ОСОБА_3 , її представники та відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись неодноразово, за усіма наявними у матеріалах справи адресами.
У позовній заяві позивач зазначала своє зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_15 ; зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_4 - АДРЕСА_16 .
Справа призначалась апеляційним судом до розгляду в судове засідання на 08 грудня 2022 року, 02 лютого 2023 року, 09 березня 2023 року, 06 квітня 2023 року, 11 травня 2023 року, 19 червня 2023 року та 13 липня 2023 року. 
Усі направлені позивачу ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_4 повістки за зареєстрованими місцями проживання були повернуті до суду без вручення, з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
У відповідь на надіслані судом повістки-повідомлення представникам ОСОБА_3 , які представляли її інтереси в суді першої інстанції, адвокат Перепелиця С.О. повідомив, що не представляє інтереси ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції ( а.с. 193-194, т. 4), адвокат Фролова О.Г. також подала заяву про те, що  вже не здійснює представництво ОСОБА_3 у судовій справі  № 757/72370/17-ц ( а.с. 199 - 200 , т. 4)
Враховуючи, що вказані учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників відповідачів, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та визнаючи недійсними договори дарування квартир, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_9 не мала намірів безоплатно дарувати зазначені квартири відповідачам, її волевиявлення не може вважатися вільним і не відповідало її внутрішній волі, а укладення оспорюваних правочинів обумовлено виключно збігом вкрай тяжких для ОСОБА_3 життєвих обставин, оскільки підтверджується виникненням негативних для підприємницької діяльності позивача обставин у 2010-2011 роках, внаслідок чого виникла загроза втратити житло, загроза банкрутства та інших обставин, зокрема конфіскації майна, що могло б призвести до позбавлення майна позивача та членів її сім`ї. Позивач стверджує, що саме для усунення або зменшення таких загроз вона уклала вказані договори.
Суд вважав переконливими доводи позивача про те, що укладення ОСОБА_3 оспорюваних договорів дарування не відбулося б, якби не настання у той період вкрай тяжких для неї, її підприємницької діяльності обставин і виникнення реальних загроз для її матеріального стану. Тому суд визнав обґрунтованими доводи позову про те, що оспорювані договори дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах, та її волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, тому на підставі ч. 1ст. 233 ЦК України є такими що підлягають визнанню недійсними.
 
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 січня 2018 року відкрито провадження у цій справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а. с. 35, т. 1).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, судове засідання у справі призначено на 12 червня 2019 року (а. с. 11, т. 3).
У матеріалах справи відсутні відомості про те, що судова повістка про виклик у судове засідання, яке призначене на 12 червня 2019 року, направлялася судом першої інстанції ОСОБА_1 чи її представнику ОСОБА_10 .
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Судом першої інстанції вживалися заходи щодо розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а. с. 39 т. 3), проте у силу вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України таке повідомлення особи є неналежним, оскільки суд повідомляє особу в такий спосіб лише за відсутності відомостей щодо місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи, а такі відомості містяться в матеріалах справи, зокрема адреса місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_17 (а. с. 33 т. 1) та адреса для листування представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 : а/с № 112, м. Київ, 01024 (а. с. 1, т. 3).
Таким чином, суд першої інстанції не вжив всіх можливих заходів щодо повідомлення ОСОБА_1 чи її представника ОСОБА_10 про дату, час та місце судового засідання, чим порушив право сторони на доступ до правосуддя, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, визначено пунктом  3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України як обов`язкова підстава для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
 
Таким чином, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення. При цьому колегія суддів також не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вони не відповідають обставинам справи; обставини справи, які мають значення для справи, є недоведеними;  висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
 
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є:  а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин;  б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини
Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 333/1238/16-ц, від 10 грудня 2019 року у справі № 199/5134/18, від 05 лютого 2020 року у справі № 462/3280/17,  наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постановах  від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15, від 26 серпня 2020 року у справі № 520/2144/17, Верховний Суд вкотре наголошує на тому, що дії щодо укладення правочинів з метою уникнення конфіскації майна, розцінюються як умисні дії особи, які є недобросовісними, такими, що спрямовані на порушення права третіх осіб, а тому неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
 
Як вбачається з матеріалів справи,  18.05.2005 року позивач ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_6 , та 01.06.2005р. набула право власності на квартири АДРЕСА_9 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , що підтверджується договорами дарування квартири, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибіга С.Е. (а.с. 58,77, 92, 110,128,131, т. 1), а саме:
- двокімнатну квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 65,8 кв.м., жилою площею 42,0 кв.м. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 за договором дарування від 01 червня 2005 року;.
- двокімнатну квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 64,1 кв.м., жилою площею 37,2 кв.м., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_11 за договором дарування від 18 травня 2005 року;.
- трикімнатну квартиру АДРЕСА_11 , загальною площею 94,5 кв.м., жилою площею 67,5 кв.м. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 за договором дарування від 01.06.2005 року;
- двокімнатну квартиру АДРЕСА_12 , загальною площею 77,9 кв.м., жилою площею 44,6 кв.м. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 за договором дарування від 01.06.2005 року;
- частину трикімнатної  квартири АДРЕСА_18 , загальною площею 54,8 кв.м., жилою площею 40,5 кв.м., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_11 за договором дарування від 18 травня 2005 року,
- частину трикімнатної  квартири АДРЕСА_18 , загальною площею 54,8 кв.м., жилою площею 40,5 кв.м., ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 за договором дарування від  01 червня 2005 року.
 
01 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та відповідачами було укладено договір дарування, № 1002, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 (1/3), ОСОБА_4 (1/3), ОСОБА_5 (1/3) квартири АДРЕСА_19 . (т. 1, а. с. 50-57).
01 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та відповідачами було укладено договір дарування № 1010, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 (1/3), ОСОБА_4 (1/3), ОСОБА_5 (1/3) квартири АДРЕСА_6 . (т. 1, а. с. 69-76).
21 червня 2011 року між ОСОБА_3 та відповідачами було укладено договір дарування № 2156, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 (1/3), ОСОБА_4 (1/3), ОСОБА_5 (1/3) квартири АДРЕСА_20 . (т. 1, а. с. 84-91).
01 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та відповідачами було укладено договір дарування № 1018, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 (1/3), ОСОБА_4 (1/3), ОСОБА_5 (1/3) квартири АДРЕСА_21 . (т. 1, а. с. 102-109).
01 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та відповідачами було укладено договір дарування № 1026, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 (1/3), ОСОБА_4 (1/3), ОСОБА_5 (1/3) квартири АДРЕСА_13 . (т. 1, а. с. 120-127).
 
            Звертаючись до суду з даними позовними вимогами, ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовувала тим, що  після набуття права власності на зазначені квартири вона погодила, замовила, оплатила та фактично провела об`єднання квартир в одну квартиру та планувала в подальшому присвоїти єдиний номер квартири, проте через вплив тяжких обставин завершити об`єднання квартир позивач не встигла. У 2010 році у неї виник конфлікт із політичних причин із тодішніми керівниками країни, правоохоронними органами розпочато системний утиск її бізнесу, порушувалися ряд кримінальних справ, здійснювалися безпідставні перевірки підприємств, їй висловлювалися погрози щодо конфіскації майна, яким вона володіла. Під впливом тяжких обставин вона прийняла рішення про безоплатну передачу на вкрай невигідних умовах прававласності на квартири, шляхом укладення договорів дарування. Починаючи з 2016 року тяжкі для позивача обставини закінчилися, проте відповідачі стали ухилятися від розірвання договорів квартир, а у листопаді 2017 року вона звернулася за правовою допомогою до адвоката, який в межах своїх повноважень, склав та надав їй інформаційну довідку   від 15 листопада 2017 року № 1, з якої дізналася, що квартири на праві спільної сумісної власності зареєстровані за відповідачами.
На підтвердження існування тяжких обставин, що полягали у неправомірному переслідуванні позивача правоохоронними органами, внаслідок якого позивач відчувала загрозу протиправного позбавлення її права власності на майно, утиску бізнесу та очікування позивачем протиправного позбавлення  ( можливої конфіскації) майна  позивачем було надано: постанова про порушення кримінальної справи від 07.09.2010 р.;  протокол обшуку від 13.09.2010 р.; постанова про порушення кримінальної справи та об`єднання кримінальних справ від 08.10.2010 р.;  постанова про порушення кримінальної справи №585 від 21.10.2010 р.;  протокол огляду місця події від 29.07.2010 р.; протокол огляду місця події від 11.10.2010 р.; постанова від 03.11.2010 р., справа №4 ск - 558/10 (скарга на постанову про порушення кримінальної справи №585);  постанова від 26.11.2010 р., справа №4 ск - 605/10 (скарга на постанову про порушення кримінальної справи №591); ухвала від 16.05.2013р., справа №646/4292/13-к (про накладення арешту на тимчасово вилучене майно); ухвала Вищого адміністративного суду України від 10.09.2013р., №К/800/29860/13; ухвала від 20.12.2013р., справа №757/27982/13-к (про надання дозволу на проведення обшуку); ухвала від 26.03.2014р., справа №761/8968/14-к (про надання дозволу на проведення обшуку); ухвала від 31.03.2014р., справа №295/5020/14-к (про надання дозволу на проведення обшуку); протокол обшуку від 01.04.2014р.; ухвала від 01.04.2014р., справа №295/5061/14-к (про надання дозволу на проведення обшуку); протокол обшуку від 01.04.2014р.; ухвала від 26.03.2014р., справа №761/8977/14-к (про надання дозволу на проведення обшуку); протокол обшуку від 03.04.2014р.; ухвала Вищого адміністративного суду України від 05.08.2015р., №К/800/7895/14; ухвала Вищого адміністративного суду України від 02.12.2015р., №К/800/7895/14; ухвала Вищого адміністративного суду України від 03.02.2016р., №К/800/64148/14.
 
У відзивах на позовну заяву ОСОБА_3 відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 категорично заперечували проти задоволення позову, відповідач ОСОБА_4 вказувала на відсутність будь-яких домовленостей про майбутнє  розірвання договорів дарування, а також заперечувала факт неприйняття нею дарунка. Відповідач вказувала, що ОСОБА_3 ніколи не мешкала у цих квартирах та бажала забезпечити своїх дітей житлом, що і стало підставою для вчинення договорів дарування. Дочки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 мали ключі від вхідних дверей.  Оригінали документів зберігались у сейфі будинку за місцем мешкання усієї сім`ї по АДРЕСА_14 . Після виникнення напружених відносин у сім`ї позивач заборонила дочкам проживати в їхньому будинку, неправомірно утримує оригінали документів на квартири, змінила замки вхідних дверей у квартири шляхом зламу, чим обмежила їх доступ до квартир, де залишились їх речі. 
 
Вирішуючи даний спір, апеляційній суд виходить з того, що підстави недійсності договорів дарування, укладених 01 квітня 2011 року та 21 червня 2011 року повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність.
Як вбачається з наданих позивачем копій документів, 28 липня 2010 року  Регіональним управлінням департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів у м. Севастополі Державної податкової адміністрації України було  проведено позапланову виїзну перевірку з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання  при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами та складено акт від 28 липня 2010 року перевірки місця зберігання оптових партій алкогольних напоїв, що належать ТОВ «Петрус-Алко» та розташовані у м. Севастополі ( а.с. 371-374, т. 1), перевіркою встановлено факт зберігання алкогольних напоїв, які марковані марками акцизного збору, що не видавались безпосередньо виробникові.
29 липня 2010 року складено протокол огляду місця події  щодо виявлення та вилучення  вказаних алкогольних напоїв ( а.с. 375 - 380, т. 1).
07 вересня 2010 року   старшим слідчим СВ ПМ ДПА в м. Севастополі Старковим Л.В.  прийнято постанову про порушення кримінальної справи за ч. 2 ст. 204 КК України за фактом незаконного виготовлення  алкогольних напоїв з використанням обладнання,  що забезпечує масове виробництво таких товарів ( а.с. 391-392 т. 1)
08 жовтня 2010 року  старшим слідчим СВ ПМ ДПА в м. Севастополі Старковим Л.В. було прийнято постанову про порушення кримінальної справи та об`єднання кримінальних справ, відповідно до якої, розглянувши матеріали кримінальної справи № 405015, матеріали перевірки складського приміщення ТОВ «Петрус- Алко», матеріали перевірки складського приміщення ТОВ «Петрус Інвесткомпанія», постановлено порушити кримінальну справу по факту незаконного використання невстановленими особами незаконно отриманих та підроблених марок акцизного збору за ч. 1 ст. 216 КК України; порушену кримінальну справу об`єднати з кримінальною справою № 495015 ( а.с. 393-398, т. 1)
Згідно з протоколом огляду місця події від 11 жовтня 2010 року , працівниками УСБУ в Черкаській області на підставі постанови судді Соснівського районного суду м. Черкаси  було проведено огляд  металевих ангарів за адресою Черкаська область, с. Піківець, які орендуються ТОВ «Петрус-Алко» для зберігання алкогольних напоїв ( а.с. 399 - 403, т. 1)
Відповідно до копії постанови про порушення кримінальної справи  № 585 від 21 жовтня 2010 року,  прийнятої старшим слідчим в ОВС 4 відділу І Управління ГУ СБУ Дроновим Є.В., вказану справу порушено за фактом переміщення через митний кордон України із приховуванням від митного контролю підроблених марок акцизного збору України на алкогольні напої та тютюнові вироби, загальною вартістю 1300500 грн. за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України ( а.с. 405-406, т. 1).
Постановою голови Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року  надано дозвіл Державному комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики на здійснення виїзної позапланової перевірки  фінансово-господарської діяльності ТОВ «Золотоніський лікеро-горілчаний завод «Златогор» ( а.с. 406, т. 1)
Постановами Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2010 року та від 26 листопада 2010 року  відкриті провадження за скаргами генерального директора ТОВ «Петрус - Алко» та директора ДП «Уманський лікеро-горілчаний завод» на постанови про порушення кримінальних справ ( а.с. 408-409, т. 1)
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2011 року  відкрито провадження за скаргою генерального директора ТОВ «Петрус-Алко» на постанову про порушення кримінальної справи щодо службових осіб ТОВ «Петрус-Алко» за фактом вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 204, ч. 2 ст. 216 КК України ( а.с. 322, т. 1).
Решта наданих позивачем процесуальних документів щодо проведення перевірок державними податковими органами, проведення обшуків, розгляду позовів  щодо скасування податкових повідомлень-рішень стосуються періоду часу після укладення оспорюваних договорів дарування квартир, а тому правового значення  для вирішення спору не мають. 
 
Таким чином, з наданих позивачем до матеріалів справи доказів вбачається, що кримінальні справи були порушені щодо службових осіб ТОВ «Петрус-Алко» за фактом вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 204, ч. 2 ст. 216 КК України, відтак, відсутні підстави вважати, що внаслідок порушення зазначених кримінальних справ позивачу, як співзасновнику ТОВ «Петрус-Алко», яка не належала до службових осіб вказаного товариства,   загрожувала конфіскація особистого майна. 
Позивачем не наведено та не надано до матеріалів справи доказів, що вищевказані кримінальні справи  та провадження впливали чи могли вплинути на позбавлення права власності позивача на квартири, що є предметами оспорюваних договорів дарування.
Крім того,  належних та допустимих доказів тих обставин, що вищевказані перевірки ТОВ «Петрус-Алко» з боку державних податкових органів були незаконними,  позивачем до матеріалів справи не надано. При цьому, зі змісту протоколів обшуків вбачається, що вони були проведені на підставі відповідних судових рішень.
Крім того, колегія суддів вважає, що укладення договорів дарування з метою уникнення конфіскації майна, є умисними, недобросовісними діями, що спрямовані на порушення права третіх осіб, а тому неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють позивача права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
Отже, та обставина, що, укладаючи оспорювані договори дарування, позивач  мала намір зберегти своє майно від його можливої втрати ( конфіскації на користь держави) у зв`язку з порушенням вказаних кримінальних справ не може бути підставою для застосування ч. 1 ст. 233 ЦК України.
Також  колегія суддів враховує, що договір дарування є безоплатним договором, а тому, укладаючи договори дарування на користь своїх дочок та матері, ОСОБА_3 не повинна була очікувати будь-яких зустрічних благ з їх сторони,  тобто з метою укладання договорів на вигідних для себе умовах.
Та обставина, що позивач ОСОБА_3 протягом 2011 - 2016 років продовжувала нести витрати по утриманню квартир та сплачувати за комунальні послуги,  не може бути визнана підставою для задоволення позову, оскільки договори дарування були укладені на користь близьких родичів ( дочок та матері), які відповідно до наданих відповідачами доказів також  користувались квартирами та несли витрати по їх утриманню, у квартирі АДРЕСА_11 зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 .
 
Оцінюючи надані докази, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали справи не містять належних та переконливих доказів на підтвердження існування тяжких обставин, загрози втрати житла, для усунення яких позивачу необхідно було укласти такі правочини, а вказані позивачем обставини під впливом яких, як зазначала позивач, укладено оспорювані нею правочини, хоча і свідчили про неприємні обставини у житті позивача, проте не мали крайньої форми, а отже, не створювали умов для негайного дарунку квартир та отримання за такими правочинами можливості вирішення тієї проблеми (усунення тяжкої обставини), яка змусила це зробити.
За викладених обставин, колегія суддів не приймає до уваги заяву ОСОБА_5 від 19.02.2018 року про визнання позову, оскільки, враховуючи, що ОСОБА_5 позивачем було подаровано 1/3 частку кожної із квартир, то таке визнання позову не є підставою для задоволення у повному обсязі позовних вимог  про визнання недійсними договорів, кожен з яких укладений на користь трьох відповідачів: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .   Крім того, така позиція відповідача ОСОБА_5 не позбавляє її та позивача ОСОБА_3 права вирішити питання щодо розірвання договорів дарування у відповідних частинах в позасудовому порядку.
Отже, не встановивши факту збігу тяжких для позивача обставин і їх безпосереднього зв`язку з її волевиявленням вчинити оспорювані договори дарування квартир, а також вкрай невигідних умов правочинів, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку  про недоведеність позивачем позовних вимог про визнання правочинів недійсними з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України.
 
Також колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними доводи позивача про те, що порушення її прав, з урахуванням наявної домовленості сторін, почалося з моменту, коли вона втратила право власності на спірні квартири, тобто з моменту переходу права власності до відповідачів, а дізналась вона про вказані обставини із інформаційної довідки з реєстру 17.11.2017 року. 
Так, із даним позовом позивач звернулась до суду 01 грудня 2017 року, в позовній заяві вона вказала, що оригінали договорів дарування зберігаються у неї.  22 січня 2018 року представником позивача - ОСОБА_12 до суду було подано клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, оригінали яких фізично перебували у Франції, за місцем проживання позивача ОСОБА_3 ,  яка лише  29 грудня 2017 року прибула в Україну  та привезла усі необхідні докази, копії яких надані представником до суду.
Таким чином, позивачем ОСОБА_3 через представника було подано до матеріалів справи, зокрема,  Витяги про державну реєстрацію прав від 08 квітня 2011 року та 30 червня 2011 року, здійснені Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.
З вказаних витягів вбачається, що право власності на усі спірні квартири було зареєстровано за ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 08 квітня 2011 року та 30 червня 2011 року відповідно,  отже, позивачу було достовірно відомо, що відповідачами  зареєстровано за собою право власності на подаровані квартири  у квітні та червні 2011 року.
Вказане підтверджується  також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 жовтня 2017 року, що була додана представником позивача до позовної заяви, з яких вбачається, що право власності за кожним із відповідачів було зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 08 квітня 2011 року  на квартири АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_18 та 30 червня 2011 року - на квартиру АДРЕСА_20 ( а.с. 11-20, т. 1).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними  доводи  представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7   ( а.с. 240, т 2) про те, що  лише в кінці 2017 року ОСОБА_3 дізналась  про укладення її представником  ОСОБА_13 спірних договорів дарування квартири АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 на користь відповідачів, на вкрай невигідних умовах безоплатного відчуження ( дарування) квартир під час тяжких обставин для ОСОБА_3 . 
Зазначені пояснення  суперечать також змісту позовної заяви, в якій позивач заявила, що з моменту укладення оригінали договорів дарування знаходились у позивача за місцем її проживання.
Разом з тим, підстав для відмови у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявили представники відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4   ( а.с. 38,  224, т. 2) колегія суддів не вбачає, оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє за їх недоведеністю та безпідставністю. 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, тому оскаржуване рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О. договорів дарування : № 1002 від 01 квітня 2011 року  - квартири АДРЕСА_19 ;  № 1010 від 01 квітня 2011 року -  квартири АДРЕСА_6 ;  № 2156 від 21 червня 2011 року  - квартири АДРЕСА_20 ,   № 1018 від 01 квітня 2011 року - квартири АДРЕСА_21 ,  № 1026 від 01 квітня 2011  року - квартири АДРЕСА_13 - необхідно залишити без задоволення.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із задоволенням  апеляційної скарги ОСОБА_1 та ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору : за подання апеляційної скарги ( а.с. 122, т. 3) - 9600 грн., за подання касаційної скарги ( а.с. 32, т.4) - 12 800 грн., а всього на загальну суму - 22 400 грн. 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , -  задовольнити.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року  - скасувати та прийняти постанову: 
Позовні вимоги  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В.О. договорів дарування : № 1002 від 01 квітня 2011 року  - квартири АДРЕСА_19 ;  № 1010 від 01 квітня 2011 року -  квартири АДРЕСА_6 ;  № 2156 від 21 червня 2011 року  - квартири АДРЕСА_20 ,   № 1018 від 01 квітня 2011 року - квартири АДРЕСА_21 ,  № 1026 від 01 квітня 2011  року - квартири АДРЕСА_13 -  залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі  22 400 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 14 листопада 2023 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Немировська О.В.

                                                                                                         Рейнарт І.М.