ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2023 року                                   м.Дніпро                             Справа №  904/141/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чус О.В. (доповідач)
судді: Мороз В.Ф., Кощеєв І.М.,
секретар судового засідання Солодова І.М.
за участю представників сторін:
від позивача: Боголіп Ю.В.., посвідчення №1167   від 15.12.2017,   адвокат;
від відповідача Управління соціальної політики: Самсонова Н.В., довіреність №3 від 25.01.2023, адвокат;
від третьої особи Нікопольської м/р: Мкртчян О.О., довіреність №119 від 20.11.2023, самопредставництво;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 (повний текст складено 17.10.2022, суддя Новікова Р.Г.) у справі №904/141/20

за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця",                         м. Дніпро
до: Управління соціальної політики Нікопольської міської ради, м. Нікополь
за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача Нікопольської міської ради, м. Нікополь
про стягнення збитків за пільгові перевезення громадян в розмірі 4  206  947, 83 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Управління соціальної політики Нікопольської міської ради про стягнення збитків за пільгові перевезення громадян у сумі 4 206 947,83 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заявлена до стягнення грошова сума фактично є витратами позивача, які він поніс, надавши послуги з перевезення пільговим категоріям громадян, і які відповідач повинен відшкодувати. Зобов`язання відповідача, як головного розпорядника коштів з компенсації збитків за перевезення пільгової категорії громадян у приміському сполученні, так само як і зобов`язання залізниці перевозити пільговиків, регулюються не лише договором, а перш за все чинним законодавством України.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.05.2021 у справі №904/141/20 позовні вимоги задоволено та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача збитки за пільгове перевезення пасажирів у розмірі 4  206  947, 83 грн. 
Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що відсутність у спірному випадку договору про відшкодування компенсаційних виплат за наданий пільговий проїзд у приміському сполученні не звільняє сторони від виконання господарського зобов`язання, оскільки зобов`язання сторін у цій справі виникає безпосередньо із законів і не залежать від волевиявлення сторін.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.09.2021 у справі №904/141/20 апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.05.2021 у справі №904/141/20 - без змін.
Суд другої інстанції зазначив, що надані позивачем докази на підтвердження розміру заявлених збитків є більш вірогідними, ніж відсутність будь-яких доказів на спростування заявлених позовних вимог з боку відповідача, тому доводи апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції не перевірено розмір збитків, відхилені судом як необґрунтовані.
Суд апеляційної інстанції також вказав, що безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.
При цьому, апеляційний господарський суд зазначив, що за змістом статей 89, 102 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На переконання апеляційного суду, наведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині неправильного застосування судом першої інстанції норм статей 89, 102 БК України, які апелянтом помилково вважалися такими, що підлягають застосуванню.
Крім того, суд апеляційної інстанцій дійшов до висновку, що законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.
Постановою Верховного Суду від 01.02.2022 у справі №904/141/20 скасовані судові рішення попередніх інстанцій, справу направлено до Господарського суду Дніпропетровської області на новий розгляд.
Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що між сторонами у 2017 році був укладений договір на відшкодування витрат за пільговий проїзд на визначену тверду суму, однак фактичні витрати позивача перевищили передбачену договором суму. Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення збитків.
У цій справі спірні правовідносини виникли та існували у 2017 році, договір укладено у 2017 році на період 2017 року.
З 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України" від 20.12.2016, яким до статей 89, 102 Бюджетного кодексу України були внесені зміни.
Так, стаття 89 Бюджетного кодексу України регулювала видатки, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.
На підставі Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України" від 20.12.2016 було виключено абзац 5 підпункту "б" пункту 4 частини 1 статті 89 Бюджетного кодексу України, норма якого стосувалася компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
Стаття 102 Бюджетного кодексу України регулювала питання надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту. Згідно з частиною 1 статті 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини 1 статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Таким чином, стаття 102 Бюджетного кодексу України містить відсильну норму до статті 89 Бюджетного кодексу України.
На підставі Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України" від 20.12.2016 була виключена частина 5 статті 102 Бюджетного кодексу України, яка регулювала здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту.
У той же час Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №256, та який застосували суди попередніх інстанцій, був розроблений саме відповідно до норм статті 102 Бюджетного кодексу України, до якої, як зазначено, були внесені зміни.
Таким чином, внесені зміни до статей 89, 102 Бюджетного кодексу України безпосередньо стосувалися спірних правовідносин у цій справі в частині здійснення у 2017 році видатків місцевих бюджетів, які проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету на здійснення державних програм соціального захисту, зокрема щодо компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
Стаття 91 Бюджетного кодексу України передбачає видатки, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, але не обов`язково мають здійснюватися, тобто кожна рада сама приймає рішення стосовно здійснення витрат з бюджету відповідно до вказаної статті.
Отже, правильне застосування вказаних норм є передумовою правильного застосування ч. 6 ст. 9 Закону "Про залізничні перевезення", відповідно до якої збитки залізничного транспорту загального користування відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №265/6582/16-ц), а суд має самостійно перевірити доводи сторін щодо застосування закону, який регулює спірні правовідносини.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що принцип незворотності дії законів та нормативно-правових актів у часі закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України. Цей принцип треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Верховний Суд у постанові від 02.03.2021 в адміністративній справі №640/21817/18 за позовом ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-західна залізниця" до виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області про визнання протиправною бездіяльності в частині невиділення коштів на компенсаційні виплати за пільговий проїзд, стягнення коштів за спірний період у 2018 році зазначив, що з 01 січня 2017 року з Бюджетного кодексу України була виключена норма щодо здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту (ст. 102 Бюджетного кодексу України).
У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що якщо з місцевого бюджету будуть здійснюватися видатки на фінансування пільг з послуг зв`язку, інших передбачених законодавством пільг, то орган місцевого самоврядування обов`язково має прийняти відповідне рішення про здійснення видатків з місцевого бюджету на покриття гарантованих державою пільг з послуг зв`язку та інших пільг, до яких за певними категоріями відносяться й пільги з безкоштовного перевезення залізничним транспортом.
Якщо органом місцевого самоврядування таке рішення не прийнято, підстав на укладання договору з ПАТ "Українська залізниця" (її регіональними відділеннями) немає, як немає й підстав для виплати їй компенсації з місцевого бюджету.
Органи місцевого самоврядування не зобов`язані передбачати своїм рішенням видатки для усіх осіб, яким право на безкоштовний проїзд залізничним транспортом гарантоване державою. Вони можуть робити це виключно з огляду на фінансову спроможність відповідного місцевого бюджету.
Верховний Суд, ухвалюючи рішення про передачу справи №640/21817/18 на новий розгляд, зазначив, що суди не встановили, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг, тоді як це має вирішальне значення для вирішення питання, за рахунок державного чи місцевого бюджету відшкодовуються збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання.
Отже, з аналізу змісту наведених вище постанов Верховного Суду також вбачається, що правильна юридична кваліфікація відносин у цій справі має істотне значення з метою правильного визначення зобов`язаної особи та відповідного бюджету (державного чи місцевого) для відшкодування збитків залізничного транспорту.
Проте суд першої інстанції при ухваленні рішення у господарській справі №904/141/20, застосовуючи норми статей 89, 102 Бюджетного кодексу України, належно не навів диспозиції вказаних норм у тій частині, що стосується спірних правовідносин, не перевірив їх чинність у часі у спірний період та на момент виникнення та існування спірних правовідносин, та не врахував внесених змін до вказаних норм Бюджетного кодексу України та їх впливу на регулювання спірних правовідносин у цій справі, а суд апеляційної інстанції не перевірив відповідних доводів апеляційної скарги та не надав належну оцінку доводам апеляційної скарги в цій частині.
Крім того, суди не надали оцінки тому факту, що у листі №56 від 07.02.2017 позивач звертався до відповідача з проханням передбачити видатки за пільговий проїзд громадян на підставі норми статті 91 Бюджетного кодексу України.
Застосовуючи висновки Верховного Суду у справах №904/9488/17, №904/94/19, суди в оскаржуваних рішеннях не проаналізували спірні правовідносини у вказаних справах та не звернули уваги на відмінність щодо такої обставини як час виникнення та існування спірних правовідносин, що має істотне значення для правильного вирішення спору.
Після нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 у даній справі відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав врахування внесених змін до законодавства, місцевої бюджетної програми та прийнятого органом місцевого самоврядування, з огляду на фінансову спроможність відповідного місцевого бюджету, відповідного рішення, виконання відповідачем укладеного з позивачем договору від 08.02.2017.
Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду від 04.10.2022 у господарській справі № 904/141/20, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, якою просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що позивач, з метою відшкодування коштів з перевезення пільгових категорій громадян, вчинив всі необхідні передбачені чинним законодавством дії, у той час, як відповідач, посилаючись на відсутність обов`язку відшкодовувати витрати на перевезення пільговиків, а також на відсутність коштів у місцевому бюджеті, не надав документального доказу, який би свідчив про відсутність фінансової спроможності місцевого бюджету.
Згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2022 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді Антонік С.Г., Іванов О.Г.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.11.2022 заяву суддів: Дарміна М.О., Іванова О.Г., Антоніка С.Г., про самовідвід у справі №904/141/20 задоволено. Справу №904/141/20 передано для визначення складу суду, в порядку встановленому ст.  32 ГПК України.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2022 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.12.2022 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 у справі №904/141/20 залишено без руху.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 у справі №904/141/20. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 09.02.2023 о 10 год. 00 хв.
06.01.2023 до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив Управління соціальної політики Нікопольської міської ради на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 у справі   № 904/141/20 залишити без змін.
Вважаючи позицію позивача необґрунтованою та помилковою, відповідач вказав, що  судом першої інстанції під час розгляду справи проаналізовано діюче законодавство у спірний період (2017 рік); враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норми права, викладених у постановах від 02.03.2021 у справі № 640/21817/18, від 20.01.2022 у справі № 904/138/21 та від 01.02.2022 у справі № 904/141/20, всебічно і повно з`ясовані обставини справи, перевірені доводи, на яких ґрунтувались вимоги та заперечення учасників справи, надано належну юридичну оцінку.
Управління соціальної політики Нікопольської міської ради у відзиві зазначило, що забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, Держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати збитки, понесені залізничним транспортом, за рахунок державного або місцевого бюджетів у залежності від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг. Такого висновку дійшов Верховний Суд у цій справі (п. 8.1., п. 8.2. Постанови від 20.01.2022 у справі                                № 904/138/21).
Разом з цим відповідач повідомив, що Нікопольська міська рада та її виконавчі органи, в тому числі управління соціальної політики, не приймали відповідних рішень, які встановлюють пільги для пасажирів, які користуються залізничним транспортом загального користування.
Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що полягає у не застосуванні п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України є надуманими, хибними та безпідставними. Отже, будь-яке примусове стягнення з відповідача коштів на підставі саме ст. 91 Бюджетного кодексу України без прийняття такого рішення органами місцевого самоврядування або поза межами передбачених таким рішенням видатків місцевого бюджету є протиправним.
Крім цього, відповідач зазначає, що добровільне взяття на себе частини зобов`язань місцевим бюджетом (в порядку ст. 91 Бюджетного кодексу України та ст.ст. 25, 26, 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні») територіальної громади м. Нікополя в 2017 році було здійснено в межах міської «Програми соціального захисту населення міста Нікополя на 2016-2018 роки «ТУРБОТА» з урахуванням затвердженого міського бюджету на 2017 рік.
Відповідач наголошує, що апелянт, посилаючись на власні звернення від 07.02.2017 № 56 (лист в матеріалах справи) щодо необхідності на підставі ст. 91 Бюджетного кодексу України передбачити у місцевому бюджеті м. Нікополь видатки на пільговий проїзд окремих категорій громадян у 2017 році, підтверджує тим самим, що діюче законодавство не передбачає обов`язку органів місцевого самоврядування передбачати видатки на вказані цілі, і це є дискреційними повноваження місцевих рад.
Також 06.01.2023 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли пояснення Нікопольської міської ради на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» у справі № 904/141/20, в яких зазначає, що Нікопольська міська рада у відповідності до ст. 91 Бюджетного кодексу України, реалізуючи право дискреції, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 77 Бюджетного кодексу України 22.12.2016 прийняла рішення №53-15/VII, яким затверджено заходи на 2017 рік до Програми соціального захисту населення м. Нікополя на 2016-2018 роки «ТУРБОТА», в яких передбачені джерела фінансування таких видатків як «компенсаційні виплати за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян згідно з чинним законодавством» - з місцевого бюджету в розмірі 1 200 000,00 грн. (в матеріалах справи). Зазначена сума була передбачена у бюджеті міста на 2017 рік рішенням Нікопольської міської ради від 22.12.2017 № 64-15/VII «Про бюджет міста на 2017 рік» (в матеріалах справи). Тобто, будь-яке стягнення з відповідача коштів на підставі саме ст. 91 Бюджетного кодексу України є протиправним. Оскільки, введення відповідних пільг здійснювалось Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України, то збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання мають відшкодовуватись саме за рахунок державного, а не місцевого бюджету, шляхом надання субвенцій на вказані цілі.
02.02.2023 на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника відповідача, в яких він пояснив, що посилання позивача на постанови Великої Палати Верховного Суду у справах № 904/9488/17 та № 904/94/19 є необґрунтованим, оскільки в них Верховний Суд дійшов висновків про застосування норм статей 80 та 102 Бюджетного кодексу України за інші періоди виникнення та існування спірних правовідносин (2015, 2016 роки), під час яких діяла редакція вказаних статей Бюджетного кодексу України, чинна на час спірних правовідносин. Судами було встановлено, що між позивачем та відповідачем у справах №904/9488/17 та № 904/94/19 були укладені Договори на відшкодування.
Проте, як вказує представник відповідача, у цій справі спірні правовідносини виникли та існували у 2017 році й в цей період між скаржником та відповідачем жодного договору про відшкодування укладено не було.
Стосовно вимог скаржника про отримання більше коштів, то представник відповідача зауважив, що програма з надання пільг з перевезення пасажирів залізничних транспортом є державною програмою, то й фінансуватися вона має за рахунок державного бюджету. Тому апелянту потрібно звертатися до розпорядника бюджетних коштів з державного бюджету, яким відповідач не є, з проханням відшкодувати йому кошти за пільгове перевезення громадян залізничним транспортом.
Також на думку представника відповідача облікові форми та таблиці про постанційне перевезення пільгових пасажирі (звіт ЦО-27) за січень-грудень 2017 року, а також загальні зведення сум збитків за січень-грудень 2017 року, які надані позивачам на підтвердження розрахунку власних коштів, не підтверджують фактів придбання громадянами України квитків на проїзд у залізничному транспорті за пільговими умовами.
09.02.2023 у судовому засіданні оголошено перерву до 02.03.2023 на 10-40 год.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023 зупинено  провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 у справі №904/141/20 до закінчення перегляду справи №916/3938/21 у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Не погодившись з ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023, Управління соціальної політики Нікопольської міської ради оскаржило її до суду касаційної інстанції.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.06.2023 у справі №904/141/20 касаційну скаргу Управління соціальної політики Нікопольської міської ради залишено без задоволення. Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023 у справі №904/141/20 залишено без змін.
Матеріали справи повернуто на адресу Центрального апеляційного господарського суду супровідним листом від 13.06.2023.
Відповідно до ст. 230 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.
Постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09.06.2023 у справі №916/3938/21 касаційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" залишено без задоволення.
Постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 18.10.2022 у справі №916/3938/21 залишено без змін.
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09.06.2023 у справі №916/3938/21 оприлюднена 14.06.2023.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023 поновлено провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 у справі №904/141/20; розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 у справі №904/141/20 призначено в судове засідання на 05.10.2023 об 10 год. 40 хв.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2023 у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Мороз В.Ф.
05.10.2023 до Центрального апеляційного господарського суду було надано додаткові пояснення Управління соціальної політики Нікопольської міської ради, в яких відповідач просить залишити апеляційну скаргу AT «Укрзалізниця» без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 року у справі № 904/141/20 без змін. Судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката покласти на AT «Укрзалізниця».
05.10.2023 судове засідання не відбулось, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді -члена колегії Кощеєва І.М., про що на офіційному веб-сайті Центрального апеляційного господарського суду було розміщено повідомлення для учасників судового процесу.
Ухвалою суду від 16.10.2023 розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 у справі №904/141/20 призначено у судовому засіданні на 06.12.2023 о 12:00 год.
В судовому засіданні 06.12.2023 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, представник відповідача та третьої особи заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
06.12.2023 в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що в лютому 2017 року позивач направив на адресу відповідача лист №56 від 07.02.2017, в якому посилався на статтю 91 Бюджетного кодексу України та просив передбачити в бюджеті міста на 2017 рік видатки за пільговий проїзд окремих категорій громадян, укласти договір на 2017 рік про відшкодування компенсаційних виплат за наданий позивачем громадянам пільговий проїзд у приміському сполученні.
В подальшому, між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (далі - перевізник) та Управлінням праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради (далі - платник) був укладений договір №784 ПР/ДН-2-17762/НЮдч від 08.02.2017 на відшкодування витрат за пільговий проїзд (приміське сполучення), наданий громадянам пільгової категорії (далі договір від 08.02.2017).
Згідно з пунктом 4.1 договору від 08.02.2017 цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2017, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення. Сторони цього договору домовилися, що відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України, умови цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення і діють з 01.01.2017 по 31.12.2017 включно.
Відповідно до пункту 1.1 договору від 08.02.2017 платник зобов`язується відшкодовувати витрати перевізника за пільговий проїзд (приміське сполучення), наданий громадянам пільгової категорії відповідно до чинного законодавства, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника послуг.
Фінансування зазначених видатків проводиться з місцевого бюджету відповідно до Програми соціального захисту населення міста Нікополя на 2016-2018 роки «Турбота», затвердженої рішенням Нікопольської міської ради №6-2/VII від 25.12.2015 та заходів на 2017 рік до Програми соціального захисту населення міста Нікополя на 2016-2018 роки «Турбота», затверджених рішенням Нікопольської міської ради №64-16/VII від 27.01.2017, у межах обсягів, затверджених у місцевому бюджеті на зазначені цілі, та згідно Бюджетного кодексу України, постанов Кабінету Міністрів України №1359 від 16.12.2009.
Пунктом 1.2 договору від 08.02.2017 визначено, що сума договору на 2017 рік становить 1200000 грн. Сума договору є твердою.
Відповідно до пунктів 2.1, 2.3 договору від 08.02.2017 розрахунки за договором проводяться згідно з щомісячним розписом асигнувань місцевого бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідного бюджету щодо пільг.
Перевізник не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подає платнику рахунок на суму, яка підлягає відшкодуванню (компенсації), та облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з місцевого бюджету відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1359 від 16.12.2009 та підписує з платником акти звіряння розрахунків за формулою « 3-пільга», затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 28.03.2003 №83.
Платник здійснює розрахунки з перевізником при надходженні фінансування з місцевого бюджету на власний рахунок в повному обсязі від потреби.
Додатковою угодою №1 від 28.11.2017 сторони внесли зміни до договору щодо банківських реквізитів перевізника.
В листі №318/1 від 20.02.2017 відповідач повідомив позивача, що на 2017 рік Нікопольською міською радою прийнятий та затверджений захід до Програми соціального захисту населення м. Нікополя на 2016-2018роки «Турбота» - компенсаційні виплати за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян згідно чинного законодавства, що буде фінансуватись з міського бюджету на суму 1200000 грн. 
Згідно із затвердженим кошторисом, щомісячний план асигнувань становить 100000 грн. 
Відповідач також просив надавати місячні звіти (облікова форма) згідно з планом асигнувань в сумі не більше 100000 грн.
Механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, а також субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на зазначені цілі визначається Порядком розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1359 від 16.12.2009 (далі Порядок №1359).
Пунктами 3-5, 9 Порядку №1359 передбачено, що облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки).
Сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг.
Інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності.
На підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком.
В облікових формах про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевого бюджетів за січень-грудень 2017 року, підписаних відповідачем із застереженнями, позивач визначив розмір недоотриманих коштів за період січень - грудень 2017 року: за січень 2017 року 165304 грн. 56 коп., за лютий 2017 року – 209417 грн.10 коп., за березень 2017 року 388164 грн. 38 коп., за квітень 2017 року – 350795 грн.86 грн., за травень 2017 року – 587340 грн. 51коп., за червень 2017 року – 620799 грн. 38 коп., за липень 2017 року – 611901 грн. 82 коп., за серпень 2017 року – 609299 грн. 82 коп., за вересень 2017 року – 569925 грн. 43коп., за жовтень 2017 року – 573177 грн. 43 коп., за листопад 2017 року 388794 грн. 76 коп., за грудень 2017 року 332026 грн. 78 коп. Загальна сума дорівнювала 5406947 грн. 83коп.
Згідно з пунктом 7 Порядку №1359 сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.
В таблицях про постанційне перевезення пільгових пасажирів (звіт ЦО-27) за січень-грудень 2017 року, наданих позивачем до матеріалів справи, позивач визначив окремо показники кількості пільгових пасажирів по станції Нікополь та розмір суми: 
-          за січень 2017 року - 16701 пільгових пасажирів на суму 165304 грн. 56коп.;
-          за лютий 2017 року - 21239 пільгових пасажирів на суму 209417 грн. 10коп.;
-          за березень 2017 року - 43835 пільгових пасажирів на суму 388164 грн. 38коп.;
-          за квітень 2017 року - 38868 пільгових пасажирів на суму 350795 грн. 86 коп.;
-          за травень 2017 року - 49366 пільгових пасажирів на суму 587340 грн. 51 коп.;
-          за червень 2017 року - 45637 пільгових пасажирів на суму 620799 грн. 38 коп.;
-          за липень 2017 року - 44494 пільгових пасажирів на суму 611901 грн. 82 коп.;
-          за серпень 2017 року - 42565 пільгових пасажирів на суму 609299 грн. 82 коп.,
-          за вересень 2017 року - 40083 пільгових пасажирів на суму 569925 грн. 43 коп.;
-          за жовтень 2017 року - 41324 пільгових пасажирів на суму 573177 грн. 43 коп.;
-          за листопад 2017 року - 27343 пільгових пасажирів на суму 388794 грн.76 коп.;
-          за грудень 2017року - 20315 пільгових пасажирів на суму 332026 грн.78 коп.
В облікових формах та таблицях про постанційне перевезення пільгових пасажирів (звіт ЦО-27) по станції Нікополь позивачем зазначений один і той самий розмір недоотриманих сум за січень грудень 2017 року.
На виконання договору від 08.02.2017 відповідач перерахував позивачу                            1  200 000 грн.
Позивач не оспорює перерахування відповідачем суми в розмірі 1  200 000грн. 
Сума в розмірі 4206947 грн. 83 коп. за січень-грудень 2017 року залишилась невідшкодованою, тому позивач звернувся до суду з позовом.
Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами про відшкодування залізниці суми збитків, проте відповідач відмовив позивачу, посилаючись на той факт, що в Законі України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» відповідні видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам не передбачені.
Враховуючи внесені зміни до законодавства, місцеву бюджетну програму та прийняте органом місцевого самоврядування з огляду на фінансову спроможність відповідного місцевого бюджету відповідне рішення, виконання відповідачем укладеного з позивачем договору від 08.02.2017, суд попередньої інстанції дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення збитків за пільгові перевезення громадян в розмірі 4206947 грн. 83 коп. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Причиною виникнення спору стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача збитків за пільгові перевезення громадян за період січень-грудень 2017 року.
Між сторонами у 2017 році був укладений договір на відшкодування витрат за пільговий проїзд на визначену тверду суму (1200000 грн.), однак фактичні витрати позивача перевищили передбачену договором суму. Сума в розмірі 4206947 грн. 83 коп. за період січень-грудень 2017 року залишилась невідшкодованою.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України, статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.
АТ "Укрзалізниця" є суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення пасажирів, метою діяльності якого як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку від провадження підприємницької діяльності згідно із частиною другою статті 3 ГК України.
За наведеного, у АТ "Укрзалізниця" виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у держави (її відповідного органу) як замовника послуг - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги.
Саме такий висновок щодо характеру правовідносин, які виникають між державою як замовником послуг на пільгових умовах відповідній категорії споживачів з метою забезпечення державних соціальних гарантій та особою, яка надає такі послуги, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 10.04.2018 у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 у справі № 906/621/17, від 23.10.2019 у справі № 911/1924/18 та ін. (у справах щодо відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів).
Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення господарського законодавства (в цьому випадку - Закону України "Про залізничний транспорт"), а не Бюджетного кодексу України, який визначає засади функціонування бюджетної системи України, до якої позивач не належить. 
Між тим, визначення особи, зобов`язаної здійснити розрахунок у спірних правовідносинах, із застосуванням частини шостої статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт" відповідає приписам Бюджетного кодексу України.
Так, розділ ІV цього кодексу регулює міжбюджетні відносини, тобто, відносини між державою, Автономною Республікою Крим та територіальними громадами щодо забезпечення відповідних бюджетів фінансовими ресурсами, необхідними для виконання функцій, передбачених Конституцією України та законами України.
Метою регулювання міжбюджетних відносин є забезпечення відповідності повноважень на здійснення видатків, закріплених законодавчими актами за бюджетами, та фінансових ресурсів, які мають забезпечувати виконання цих повноважень (стаття 81 БК України).
Статтею 89 БК України передбачені видатки, що здійснюються з бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад, які створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.
До 2017 року до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, які включають в себе державні програми соціального захисту, серед яких було передбачено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян (абзац 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 БК України).
Одночасно за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 БК України (у редакції до 2017 року) до видатків, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
Тобто законодавець розмежовував компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян у межах реалізації державних програм соціального захисту від інших подібних видатків.
Також до 2017 року у Державному бюджеті України передбачались видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, визначених законодавством. 
Вказане було відображено у статті 102 БК України, за частиною першою якої видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу (тобто, на державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Норми, викладені в абзаці 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 БК України, як і статті 102 БК України, були виключені на підставі Закону України від 20.12.2016 №1789-VIII "Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України", який набрав чинності 01.01.2017.
Однак це не означає автоматичного поширення випадків здійснення видатків за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 БК України на видатки, які здійснювалися за вилученою нормою.
За підпунктом "є" пункту 9 частини першої статті 87 БК України в чинній редакції до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
На момент виникнення спірних правовідносин у цій справі (січень-грудень 2017 року) такий перелік не затверджений, що, однак, не змінює фактичного існування програм в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм.
Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій визначає Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", відповідно до статті 1 якого державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.
Статтею 17 вказаного Закону унормовано, що основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.
Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки (стаття 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії").
За статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.
Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання (частина перша статті 20 цього Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії").
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, аналізуючи наведені норми права у пунктах 53, 54 постанови від 09.06.2023 у справі №916/3938/21, зробила висновок, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.
Належним представником держави буде орган, визначений Законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів у спірних відносинах. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.
Що ж до підпункту ґ) пункту 1 частини першої статті 91 БК України, за яким до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів (місцеві бюджети - бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування), належать компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, то зміни у його правозастосуванні з огляду на саме лише виключення статті 102 БК України (якою були передбачені субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту) відсутні.
Отже, збитки залізничного транспорту загального користування відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів - залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо запровадження відповідних пільг, тому пільги, введені законами України, мають компенсуватися з державного бюджету, оскільки їх було введено органом державної влади.
Відповідно, судова колегія доходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування витрат, пов`язаних з пільговим перевезенням пасажирів за спірний період, оскільки Нікопольська міська рада не приймала рішення про запровадження таких пільг.
Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 904/138/21 від 27.07.2022 у справі № 904/7875/21.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22 розглядав подібні правовідносини і дійшов таких висновків:
- здійснення соціальних виплат за надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян відносяться саме до делегованих повноважень органу місцевого самоврядування і мають супроводжуватись відповідним фінансуванням з боку держави, як того вимагають положення частини третьої статті 142 Конституції України, відповідно до якої держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою;
- встановлення органами місцевого самоврядування додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення є власними повноваженнями, які мають фінансуватися виключно з місцевого бюджету;
- положення пункту 6 статті 92 Конституції України та норми Закону Про соціальні стандарти у сукупності свідчить про те, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на послуги зв`язку пільговим категоріям громадян на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.
Належним представником держави у спірних правовідносинах є той суб`єкт, який визначений законом про державний бюджет головним розпорядником бюджетних коштів, прийнятим законодавцем у році, що відповідає спірному періоду, за який понесені позивачем витрати за надання послуг зв`язку пільговим категоріям громадян підлягають компенсації.
Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника видатків, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проєкт закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.
Відповідна правова позиція з питань встановлення соціальних пільг і гарантій та суб`єктів, які зобов`язані фінансувати такі пільги, наведена в постановах Верховного Суду (від 20.01.2022 у справі №904/138/21, від 01.02.2022 у справі №904/141/20, від 27.07.2022 у справі №904/7875/21 та від 09.06.2023 у справі №916/3938/21) та зводиться до того, що пільги, введені законами України, мають компенсуватися з державного бюджету з огляду на їх введення органом державної влади, і саме держава, як замовник послуг, є боржником у цих правовідносинах.
Отже, стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава, а тому Управління соціальної політики Нікопольської міської ради не може бути боржником за таким зобов`язанням.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нікопольською міською радою прийнято рішення №53-15/VІІ від 22.12.2016 про затвердження заходів на 2017 рік до Програми соціального захисту населення м. Нікополя на 2016-2018 роки «Турбота». Передбачені джерела фінансування видатків «компенсаційні виплати за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, згідно з чинним законодавством» з місцевого бюджету в розмірі 1200000 грн. Зазначена сума була передбачена у бюджеті міста Нікополь на 2017 рік рішенням Нікопольської міської ради №64-15/VІІ від 22.12.2017 «Про бюджет міста на 2017 рік».
Відповідно до статті 7 Бюджетного кодексу України місцеві бюджети є самостійними. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленими за ними відповідними джерелами доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.
Відповідно до частини 7 Закону України «Про залізничний транспорт» від 04.07.1996 №273/96-ВР відносини підприємств залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування базуються на податковій і договірній основах відповідно до чинного законодавства України.
Між сторонами був укладений договір №784 від 08.02.2017 на відшкодування витрат за пільговий проїзд (приміське сполучення) на суму 1200000 грн. 
Зазначена сума виплачена в повному обсязі. Це підтверджується підписаними актами звіряння розрахунків від 25.04.2017, 06.06.2017, 05.07.2017, 08.08.2017, 10.10.2017, 15.12.2017, 21.12.2017, 03.01.2018.
При цьому, судова колегія зазначає, що органи місцевого самоврядування не зобов`язані передбачати своїм рішенням видатки для усіх осіб, яким право на безкоштовний проїзд залізничним транспортом гарантоване державою. Вони можуть робити це виключно з огляду на фінансову спроможність відповідного місцевого бюджету.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02.03.2021 у справі № 640/21817/18.
Задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів може мати місце за наявності субвенцій із державного бюджету місцевому бюджету на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Подібна правова позиція викладена у постанову Верховного Суду ід 28.09.2023 у справі № 916/2523/22.
Крім того, апеляційним судом встановлено, що сума у розмірі 1200000 грн. це єдина сума, яка була виділена на компенсацію витрат позивача на пільгове перевезення громадян протягом 2017 року, іншого рішення Нікопольською міською радою про збільшення такої суми не приймалося, як і не встановлено, що мали місце субвенції з державного бюджету місцевому бюджету на здійснення таких державних програм соціального захисту.
Згідно з положеннями ст. 48 БК України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.
Отже, норма статті 91 БК України передбачає можливість віднесення відповідних видатків до місцевих бюджетів, а не встановлює обов`язок органу місцевого самоврядування закладати видатки на відшкодування на пільги за послуги зв`язку. При цьому до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій (підпункту "є" пункту 9 частини першої статті 87 БК України).
З огляду на наведене, з урахуванням змін до Бюджетного кодексу України, у зв`язку з прийняттям Закону України № 1789-VIII, з 01.01.2017, включаючи спірний період, вимоги частини шостої статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт» підлягають прямому застосуванню та у взаємозв`язку із нормою підпункту є) пункту дев`ять частини першої статті 87 БК України, відповідно до якої видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків з Державного бюджету України, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, введення відповідних пільг щодо яких здійснювалось Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України, має здійснюватись за рахунок Державного бюджету відповідними головними розпорядниками бюджетних коштів Державного бюджету України.
Таким чином, визначений позивачем відповідач є неналежним відповідачем у цьому спорі, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 ГПК України).
З огляду на вищезазначене, а також враховуючи висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що будь-яке примусове стягнення з відповідача коштів на підставі саме ст. 91 Бюджетного кодексу України без прийняття такого рішення органами місцевого самоврядування або поза межами передбачених таким рішенням видатків місцевого бюджету, а також без укладення відповідного договору є протиправним.
Інші доводи апелянта є необґрунтованими і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.
Таким чином, Господарський суд Дніпропетровської області всебічно, повно, об`єктивно дослідив всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без зміни.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269-270, 275, 276, 281-282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 у справі №904/141/20  залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 у справі №904/141/20 залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 12.12.2023.

Головуючий суддя                                                                 О.В. Чус
Суддя                                                                                    І.М. Кощеєв
Суддя                                                                                     В.Ф. Мороз