Номер провадження: 22-ц/813/2976/23 
Справа № 523/13811/21
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
                               Драгомерецького М.М.,
               за участю:
               секретаря                 Козлової В.А.,
               представника ОМР - Танасійчука І.М.,
               представника ОСОБА_1 - адвоката Хлопко А.Ю.,
                       
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_2 , правонаступником якої є Одеська територіальна громада, в особі Одеської міської ради, та представника ОСОБА_2 - адвоката Калашнікової Марини Олександрівни, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2022 року, ухваленого під головуванням судді Кремер І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Чорна Світлана Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним, 

встановив: 

       29.07.2021 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Чорної С.Г., про визнання договору дарування кв. АДРЕСА_1 недійсним. 
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала житлова квартира АДРЕСА_1 . 
Відповідач ОСОБА_1 є сусідом позивачки ОСОБА_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач працював лікарем у КУ «Одеський обласний клінічний центр» та надавав позивачці допомогу по придбанню харчів та термінової доставки до лікарні своїм автомобілем, возив її на місце поховання сина та чоловіка, в органи соціальної допомоги та інші необхідні для позивачки місця.
У квітні 2019 року стан здоров`я ОСОБА_2 значно погіршився, у зв`язку з чим відповідач часто доставляв позивачку до лікарні на лікування та до лікаря. При цьому відповідач повідомив, що дуже багато часу витрачає на позивачку, однак, якщо вона подарує йому свою квартиру, то він буде більше їй приділяти своєї уваги, надавати фізичну та медичну допомогу як лікар, а також не буде користуватися квартирою ОСОБА_2 на час її життя. ОСОБА_2 погодилася на вказану пропозицію.
22.04.2019 року відповідач викликав по місцю проживання позивачки державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Чорну С.Г., якою було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність як дарунок житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Проте, позивачка зазначила, що державним нотаріусом Чорною С.Г. при посвідченні Договору дарування від 22.04.2019 року, ОСОБА_2 не було роз`яснено її право на укладення Договору довічного утримання та її права на квартиру після укладення договору дарування. Окрім того, не було запрошено лікаря або соціального працівника для роз`яснення позивачу обставин заключення договору дарування.
ОСОБА_2 вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору дарування від 22.04.2019 року, оскільки останній на її думку був укладений під впливом тяжкої обставини.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено та визнано недійсним Договір дарування від 22.04.2019 року. Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 13.05.2021 року вказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2020 року було скасовано, а в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено (т.1, а.с. 17-22)..
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2021 року у відкритті касаційного провадження по касаційній скарзі ОСОБА_2 було відмовлено (т.1, а.с.28-32).

А тому, за вказаних обставин, ОСОБА_2 змушена повторно звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогами про визнання недійсним Договору дарування від 22.04.2019 року, однак, вже з підстав помилки щодо природи укладеного договору. Так, позивач зазначила, що оскільки вона є інвалідом першої групи більше 10 років, то при підписанні договору дарування необхідно було запросити лікаря, щоб він пояснив нотаріусу, що позивач є особою з обмеженою дієздатністю за станом здоров`я, не може читати будь-який друкований текст через поганий зір. ОСОБА_2 фактично не читала складений договір дарування, а підписала його вважаючи, що це є Договір довічного утримання.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_2 просила суд задовольнити даний позов та ухвалити судове рішення, яким визнати недійсним Договір дарування житлової кватири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений 22.04.2019 року державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Чорною С.Г., зареєстрований в реєстрі за № 10-871.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.02.2022 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 було відмовлено (т.1, а.с.108-111).

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та її представник - адвокат Калашнікова М.А. ставили питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21.02.2022 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, а.с.127-132, 141-147).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Хлопко А.Ю. просить апеляційні скарги залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги (т.1, а.с.185-188).

Разом з тим, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_2 померла у серпні 2022 року (т.1, а.с.221).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.07.2023 року до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_2 залучено Одеську територіальну громаду, в особі Одеської міської ради (далі - ОМР) (т.1, а.с.246-247).
Одеська міська рада надала свої пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в яких просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість (т.2, а.с.12-17).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, за участю представника ОСОБА_1  адвоката Хлопко А.Ю. та представника ОМР - Танасійчука  І.М., у відсутність іних учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с.37-40). 
У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (т.1, а.с.154), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за участю представника ОСОБА_1 адвоката Хлопко А.Ю. та представника ОМР - Танасійчука І.М., у відсутність інших учасників справи та за наявними у справі матеріалами, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. 
Крім того, державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Чорна С.Г. надала суду апеляційної інстанції заяву про слухання справи без представника Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі. Розгляд справи залишають на розсуд суду (т.2, а.с.41).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідністьзадоволення апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Заперечуючи проти задоволених позовних вимог, представник ОСОБА_1 - адвокат Хлопко А.Ю. вказала у своєму відзиві, що позивач ОСОБА_2 вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогами про визнання недійсним Договору дарування від 22.04.2019 року з тих підстав, що оспорюваний нею правочин вчинено під впливом тяжкої обставини, з якого вбачалося, що позивач розуміла природу укладеного договору, права та обов`язки сторін, які виникають за Договором дарування.
Постановою Одеського апеляційного суду від 13.05.2021 року за результатами розгляду цивільної справи № 523/11471/19, яка набрала законної сили, було встановлено, що ОСОБА_2 уклала Договір дарування належного їй нерухомого майна (вчинила правочин) добровільно, ініціатором правочину була саме ОСОБА_2 . 
В ухвалі від 07.07.2021 року Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду погодився з висновком Одеського апеляційного суду та зазначив, що ОСОБА_2 добровільно уклала оспорюваний Договір дарування належного їй нерухомого майна та була ініціатором даного правочину. 
А тому, в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України дані обставини доказуванню не підлягають при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. 
Також у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказувала на те, що наявність в ОСОБА_2 . І групи інвалідності за станом здоров`я жодним чином не свідчить про те, що вона є особою з обмеженою дієздатністю, відповідного рішення суду немає. Окрім того, з 20.03.2017 року позивач знята з обліку територіального центру за власним бажанням, зазначивши про те, що не потребує сторонньої допомоги та може обслуговувати себе самостійно.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що згідно з ч. 1 ст.і 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно приписів ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За правилом ч. 1 ст.і 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Так, із матеріалів справи вбачається, що дійсно 22.04.2019 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір дарування, який було посвідчено державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Чорною С.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 10-871. Відповідно до умов цього Договору ОСОБА_2 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність як дарунок житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.9)..

Стосовно того, що позивач ОСОБА_2 вже зверталася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 з вимогами про визнання недійсним Договору дарування від 22.04.2019 року, то колегія суддів зазначає, що підставами визнання вказаного договору недійсним, позивач посилалась на те, що оспорюваний нею правочин вчинено під впливом тяжкої обставини.
В даному є випадку, вона обгрунтовувала свої позовні вимоги помилкою, вважаючи, що укладає з ОСОБА_3 договір довічного утримання. Тобто із матеріалів справи безспірно вбачається, що ОСОБА_2 розраховувала на те, що внаслідок відчудження нею своєї трикімнатної квартири на користь свого сусіда ОСОБА_3 , який між тим є фахівцем в галузі медицини, він буде надавати їй медичну допомогу і здійснювати за нею догляд, враховуючи також, що на той час ОСОБА_2 було більше ніж 88 років і вона була інвалідом 1 групи безстроково, від загального захворювання.

З підстав викладеного, а також з огляду на ч. 4 ст. 82 ЦПК України слід дійти висновку про те, що вищевказана постанова Одеського апеляційного суду від 13.05.2021 року не має преюдиційного значення по даній справі.

При цьому колегія суддів зазначає, що дійсно позивачка ОСОБА_2 добровільно уклала оспорюваний Договір дарування належного їй нерухомого майна та була ініціатором даного правочину, однак при цьому необхідно дослідити правову природу вказаного договору дарування єдиного для ОСОБА_2 житла. 

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину,  мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. 

Як було вказано вище, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 обґрунтовувала свої позовні вимоги саме помилкою, яка нею була допущена при укладенні спірного договору дарування квартири, оскільки розраховувала, що укладає з ОСОБА_3 договір довічного утримання. Тобто ОСОБА_2 розраховувала на те, що внаслідок відчудження нею своєї трикімнатної квартири на користь свого сусіда ОСОБА_3 , який між тим є фахівцем в галузі медицини, він буде надавати їй медичну допомогу і здійснювати за нею довічний догляд.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що позивач і заявник апеляційної скарги ОСОБА_2 на час укладення спірного договору дарування, була літньою особою, дарувала свою квартиру на 89 році життя, маючи на меті отримати допомогу та довічне утримання з боку обдарованого сусіда - відповідача ОСОБА_1 , уклала цей договір дарування внаслідок помилки та не розуміння природи правочину, оскільки договір дарування не тільки не надав їй можливість отримувати довічне утримання, а ще й привів до того, що вона фактично втратила єдине своє житло без будь-якої оплати.
Проте, суд першої інстанції зазначених доводів не перевірив і не надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам та належним чином не перевірив наявність підстав для застосування ст. 229 ЦК України.
Що стосується висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, то даний висновок є помилковим, виходячи з наступного.

Вищевказаного висновку суд першої інстанції дійшов, виходячи з того, що ОСОБА_2 хоча і була інвалідом І групи за станом здоров`я, однак вона знята з обліку територіального центру за власним бажанням.
Проте, на думку колегії суддів, в даному випадку не можливо було дійти до висновку, що ОСОБА_2 розуміла правову природу укладеного правочину. Жодна сторона по справі не заперечує того, що ОСОБА_2 , укладаючи даний договір, мала на меті тільки одне - отримати допомогу та догляд. А отже, наявні всі ознаки допущення ОСОБА_2 помилки під час визначення правової природи договору, оскільки спірний договір не міг забезпечити їй належне життя та догляд за нею.

Судом першої інстанції в достатній мірі не було враховано вік позивачки ОСОБА_2 , її стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі (особа віком біля 90 років абсолютно та точно потребує допомоги та нагляду); наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. 
Крім того, Суворовський районний суд м. Одеси не визначив, з яких мотивів ОСОБА_2 вирішила дарувати єдине для неї житло своєму сусіду - відповідачу ОСОБА_1 , який є для неї сторонньою особою.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України» від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року № 638/2304/17 вказано, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року № 759/17065/14-ц, зроблено висновок щодо застосування ст. 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину: прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2022 року по справі № 363/4381/19, зазначено, що сам по собі факт прочитання сторонами тексту договору дарування та роз`яснення нотаріусом його суті не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання його недійсним.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття ОСОБА_2 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст.203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України: від 18.06.2014 року у справі № 6-69цс14; від 21.10.2015 року у справі №6-202цс15; від 02.12.2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16.03.2016 року у справі № 6-93цс16, та постановах Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 462/1992/15-ц, від 20.11.2019 року у справі №308/3593/17, від 24.06.2020 року у справі № 405/2719/17, від 24.02.2021 року у справі № 461/4980/17, від 03.08.2022 року у справі № 363/4381/19, від 22.03.2023 року у справі № 758/463/15-ц, від 30.03.2023 року у справі № 278/1368/22.

В даному випадку всі вищевказані обставини мали місце, тобто ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору дарування квартири була в старечому віці (88 років), інвалідом 1 групи від загального захворювання, безстроково, потребувала у зв`язку із цим догляду й сторонньої допомоги; житло, яке вона подарувала відповідачу - було у неї єдиним; фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному відсутня, позивач ОСОБА_2 продовжила проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 в силу старечого віку, укладаючи оспорюваний договір, діяла під впливом помилки щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, оскільки збиралася відчужувати та передавати це майно у власність відповідача лише за умови її довічного утримання.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг надали суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вони посилаються як на підставу позовних вимог ОСОБА_2 , заперечень проти оскаржуваного судового рішення і доводів апеляційних скарг.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційних скарг його повністю спростовують, оскільки рішення прийнято не у відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 , правонаступником якої є Одеська територіальна громада, в особі ОМР, задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376 ст.ст. 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційні скарги  ОСОБА_2 , правонаступником якої є Одеська територіальна громада, в особі Одеської міської ради, та адвоката Калашнікової Марини Олександрівни, задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2022 року скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 , правонаступником якої є Одеська територіальна громада, в особі Одеської міської ради, задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 22.04.2019 року кв. АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 69,7 кв.м., у тому числі житловою площею 40,7 кв.м., укладений між ОСОБА_2 , правонаступником якої є Одеська територіальна громада, в особі Одеської міської ради, і ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Чорною С.Г., реєстраційний номер 10-871. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 14.12.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                С.М. Сегеда        

               
Р.Д. Громік

                                                                        М.М.Драгомерецький