ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 569/6529/16-ц
провадження № 61-11208св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
відповідачі: Товариство з додатковою відповідальністю «Рівненський домобудівний комбінат», Мале приватне підприємство «АПМ», Товариство                         з обмеженою відповідальністю «АПМ ПЛЮС», Товариство з обмеженою відповідальністю «Пріоритетінвест-Рівне»,
треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на постанову Рівненського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., Шимківа С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до Товариства                     з обмеженою відповідальністю «Пріоритетінвест-Рівне» (далі -                                      ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне»), в якому просив визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
З аналогічними позовами 10 червня 2016 року звернулися до суду ОСОБА_2 , 11 липня 2016 року - ОСОБА_3 , 02 грудня 2016 - ОСОБА_4 , 15 грудня       2016 року - ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності у цьому будинку на квартири № 326 , № 320 , № 342 та № 351 .
Ухвалами Рівненського міського суду Рівненської області від 24 листопада                 2016 року, від 24 січня 2017 року та від 15 березня 2017 року зазначені позови об`єднані в одне провадження.
22 січня 2018 року до суду із заявою про залучення як третьої особи із самостійними вимогами до ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне» звернулася                ОСОБА_6 , яка просила з тих же самих правових підстав скасувати свідоцтво про право власності від 09 лютого 2015 року на квартиру АДРЕСА_6 .
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2018 року до участі у справі залучено ОСОБА_6 як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
31 травня 2018 року ОСОБА_7 звернувся з заявою про залучення до участі           в справі як третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору, пред`явивши вимоги до Товариства з додатковою відповідальністю «Рівненський домобудівний комбінат» (далі - ТДВ «Рівненський домобудівний комбінат»), Малого приватного підприємства «АПМ» (далі - МПП «АПМ»), Товариства                              з обмеженою відповідальністю «АПМ ПЛЮС» (далі - ТОВ «АПМ ПЛЮС») та                    ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне», про скасування реєстрації права власності та визнання недійсними правочину, розпорядження міського голови та свідоцтва про право власності.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2018 року до участі у справі залучено ОСОБА_7 як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
У травні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали до суду заяву про зміну позовних вимог до відповідачів ТДВ «Рівненський домобудівний комбінат»,            МПП «АПМ», ТОВ «АПМ ПЛЮС», ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне», відповідно до якої просили:
- визнати незаконною та недійсною реєстрацію права власності на будівлю гуртожитку за адресою: АДРЕСА_7 , за ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат», оформлену 20 травня 1997 року виданим Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації реєстраційним посвідченням на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, про реєстрацію права власності, за ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» на будинок АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу № 11, посвідченого Першою рівненською державною нотаріальною конторою 08 липня 1993 року за № 3-4076, свідоцтво про право власності від 08 липня 1993 року за № 9, та зроблено запис в реєстрову книгу № 1-62 за реєстровим № 99;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 травня 1998 року № 5, укладений між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та Приватним підприємством «АПМ»;
- визнати недійсним розпорядження міського голови від 15 червня 2012 року № 622-р «Про оформлення права власності на квартири»;
- визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно САЕ № 597247 , видане Виконавчим комітетом Рівненської міської ради 15 червня 2012 року, яким посвідчувалось право власності ТОВ «АПМ ПЛЮС» на квартири               в гуртожитку для малосімейних № 320, 326 , 331, 342, 351, 391 на АДРЕСА_7 ;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33314077, видане 09 лютого 2015 року, державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Гакало О. М., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_6 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне»;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33318973, видане 09 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Гакало О. М., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне»;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33317039, видане 09 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Гакало О. М., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_9 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне»;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33270780, видане 06 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області              Желязковою М. Ж., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_10 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне»;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33282598, видане 06 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Гакало О. М., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_11 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне»;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33261771, видане 06 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області             Желязковою М. Ж., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_12 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне».
Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачі як працівники Акціонерного товариства «Рівненський домобудівний комбінат» у 1994 році отримали житло                 у гуртожитку для малосімейних на АДРЕСА_7 .                        У лютому 2016 року їм стало відомо, що квартири, в яких вони проживають, відповідно до оскаржуваних свідоцтв належать ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне». Незаконність набуття ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне» права власності на спірне нерухоме майно позивачі аргументують тим, що реєстрація права власності на гуртожиток за попередніми власниками відбувалася із порушенням законодавства.
Так, 20 травня 1997 року Рівненським ОБТІ видано реєстраційне посвідчення про реєстрацію права власності гуртожитку на АДРЕСА_7 за ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» на підставі договору купівлі-продажу № 11, посвідченого Першою рівненською державною нотаріальною конторою               08 липня 1993 року за № 3-4076, свідоцтво про право власності від 08 липня                1993 року за № 9 та зроблено запис в реєстрову книгу № 1-62 за № 99. Така реєстрація відбулася із грубим порушенням законодавства, оскільки                             ТДВ «Рівненський домобудівний комбінат», правонаступником якого                                    є ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат», не могло набути право власності на гуртожиток на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 1993 року № 11, адже відповідно до цього договору продавець (Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області) продав, а покупець (Організація орендарів «Рівненського ДБК») придбав державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Рівненського ДБК», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 , на підставі рішення виконкому Ровенської обласної ради депутатів трудящих від 27 грудня 1971 року № 614-б та згідно                       з рішенням виконкому Рівненської міської ради народних депутатів від 03 липня 1991 року № 262. Ні договором № 11 купівлі-продажу від 08 липня 1993 року,                    ні свідоцтвом про власність, виданим Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області 09 липня 1993 року, реєстраційний № 9, ні актом передачі від 09 липня 1993 року не передбачено набуття Організацією орендарів «Рівненського ДБК» у власність будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_7 . В акті передачі державного майна Організацією орендарів «Рівненського ДБК» від 09 липня 1993 року відсутня сума вартості незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_7 , будинок прийнятий в експлуатацію 30 вересня 1993 року, про що свідчить акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта:           90-квартирного гуртожитку для малосімейних № 24, мкр. 3 «Північний», IV черга, затверджений розпорядженням міської ради народних депутатів від 30 вересня 1993 року № 1049-р. Тому вказана будівля гуртожитку не могла бути предметом купівлі-продажу за договором від 08 липня 1993 року № 11, а реєстрація права власності за ЗАТ «Рівненський ДБК» має бути визнана недійсною.
У подальшому ЗАТ «Рівненський ДБК» відчужив гуртожиток для МПП «АПМ» за договором купівлі-продажу від 25 травня 1998 року № 5. Цей договір є недійсним     із тих підстав, що продавець за договором - ЗАТ «Рівненський ДБК» не був законним власником і не мав права на укладення договору купівлі-продажу.              МПП «АПМ» виступило засновником ТОВ «АПМ ПЛЮС» і у статутний капітал товариства внесло 13 квартир, що знаходилися у будинку АДРЕСА_7 . Надалі ТОВ «АПМ ПЛЮС» виступило засновником                           ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне» і передало йому квартири за № 319 , 320 , 326 , 331 , 346 , 351 , 354 , 355 , 356 , 378 , 388 , 391 , 342 у гуртожитку для малосімейних на АДРЕСА_7 .
Також позивачі вказували, що реєстрація права власності будівлі гуртожитку за ТОВ «Рівненський домобудівний комбінат» відбулася з порушенням вимог пункту 4.1 та додатку до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству                         від 13 грудня 1995 року, так як це товариство не набуло право власності на нього. Набуття права власності ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне» на квартири суперечить нормам Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року № 500-VІ, який набрав чинності з 01 січня 2009 року, оскільки відповідно до статей 3, 14 вказаного Закону усі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад протягом трьох років з дня прийняття закону, а гуртожитки, що включені до статутних капіталів товариств, підлягають передачі у власність громади за умови повної оплати, або безоплатно за згодою власника. На думку позивачів, їх права є порушеними, оскільки зазначене позбавляє їх права на приватизацію житла.
Суди розглядали справу неодноразово.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада                 2018 року позов задоволено.
Визнано незаконною та недійсною реєстрацію права власності на будівлю гуртожитку за адресою: АДРЕСА_7 , за                               ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат», оформлену 20 травня 1997 року виданим Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації реєстраційним посвідченням на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, про реєстрацію права власності, за ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» на будинок АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу № 11, посвідченого Першою рівненською державною нотаріальною конторою 08 липня 1993 року за реєстраційним номером № 3-4076, свідоцтво про право власності від 08 липня 1993 року за № 9, та зроблено запис в реєстрову книгу № 1-62 за реєстровим № 99.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26 травня 1998 року № 5, укладений між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та ПП «АПМ».
Визнано недійсним розпорядження міського голови від 15 червня 2012 року № 622-р «Про оформлення права власності на квартири».
Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно САЕ № 597247 , видане Виконавчим комітетом Рівненської міської ради 15 червня 2012 року, яким посвідчувалось право власності ТОВ «АПМ ПЛЮС» на квартири              в гуртожитку для малосімейних № 320, 326 , 331, 351, 391, 342 на АДРЕСА_7 .
Визнано недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33314077, видане 09 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Гакало О. М., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_6 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне».
Визнано недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33318973, видане 09 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Гакало О. М., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне».
Визнано недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33317039, видане 09 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Гакало О. М., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_9 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне».
Визнано недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33270780, видане 06 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Желязковою Міленою Ж., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_10 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне».
Визнано недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33282598, видане 06 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Гакало О. М., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_11 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне».
Визнано недійсним свідоцтво про право власності з індексним номером: 33261771, видане 06 лютого 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Желязковою Міленою Ж., яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_12 за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне».
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приватизація будинку АДРЕСА_7 та подальше відчуження квартир у ньому впливає на права та обов`язки позивачів, які протягом тривалого часу проживають у таких квартирах на законних підставах. Суд зробив висновок, що реєстрація права власності на гуртожиток за ЗАТ «Рівненський ДБК» на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 08 липня 1993 року № 11 та свідоцтва про власність, виданого Регіональним відділенням фонду державного майна України по Рівненській області 09 липня 1993 року, є незаконною, оскільки вказаними документами не передбачалося набуття Організацією орендарів «Рівненського ДБК» у власність будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_7 . Гуртожиток уведено в експлуатацію у вересні 1993 року, тобто на момент укладення договору купівлі-продажу гуртожитку як об`єкта нерухомого майна не існувало. Суд відхилив доводи відповідачів про те, що в акті приймання-передачі майна наявні відомості про передачу незавершеного будівництвом об`єкта, посилаючись на те, що вартість такого об`єкта не визначалася та не ввійшла до ціни за договором від 08 липня 1993 року № 11, що свідчить про ненабуття Рівненським ДБК права власності на гуртожиток. Подальше відчуження окремих квартир та внесення їх до статутного капіталу юридичних осіб суд визнав таким, що спрямоване на ухилення від передання квартир для приватизації мешканцям гуртожитку, що є підставою для визнання незаконними та недійсними таких правочинів та відповідних правовстановлюючих документів.
Рішення суду першої інстанції оскаржили МПП «АПМ», ТДВ «Рівненський домобудівний комбінат» та особа, яка не брала участі у справі, - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2019 року апеляційні скарги МПП «АПМ», ТДВ «Рівненський домобудівний комбінат», Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (кожному окремо)               в задоволенні позовних вимог до ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне» про визнання недійсними і скасування свідоцтв про право власності на квартири, які перебувають у користуванні кожного з позивачів. ОСОБА_7 відмовлено              в задоволені позовних вимог до ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне», ТДВ «Рівненський домобудівний комбінат», МПП «АПМ», ТОВ «АПМ ПЛЮС» про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності, визнання недійсною реєстрації права власності на будівлю гуртожитку за адресою: АДРЕСА_7 , за ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат», визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 травня 1998 року № 5, визнання недійсним розпорядження міського голови від 15 червня 2012 року № 622-р «Про оформлення права власності на квартири» та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності від 15 червня 2012 року.
Апеляційний суд виходив із того, що підписавши заяву ОСОБА_7 про залучення до участі у справі як третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                   ОСОБА_4 , ОСОБА_5 фактично заявили додаткові позовні вимоги, навели додаткові підстави для задоволення позову та змінили коло відповідачів, що не передбачено чинним процесуальним законодавством. У зв`язку з тим, що суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, апеляційний суд уважав за можливе розглядати позови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та вимоги третьої особи ОСОБА_6 у первісно заявленій редакції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції не вбачав порушень вимог законодавства в частині проведеної реєстрації права власності на гуртожиток за ЗАТ «Рівненський ДБК» та встановив, що на момент проведення приватизації орендного підприємства гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність громад, а тому могли бути включені до майна підприємств, які підлягали приватизації. Суд уважав, що на час звернення до суду права позивачів та третіх осіб на приватизацію житлових приміщень                         у гуртожитку, в яких вони мешкають, не є порушеними, оскільки вони цього права не набули, проте воно може у них виникнути в майбутньому, за умови передачі гуртожитку у комунальну власність територіальної громади та у випадку прийняття місцевою радою рішення про дозвіл на приватизацію житлових приміщень.
Постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року касаційні скарги                 ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено частково. Постанову Рівненського апеляційного суду           від 05 березня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд не розглянув спір по суті, оскільки в порушення положень статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) переглянув справу не в межах вимог, які були пред`явлені в суді першої інстанції, та не вирішив позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання незаконною реєстрації права власності на будівлю гуртожитку за адресою: АДРЕСА_7 , за ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та визнання недійсними договору купівлі-продажу                    від 26 травня 1998 року № 5, укладеного між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та МПП «АПМ», розпорядження міського голови від 15 червня 2012 року № 622-р «Про оформлення права власності на квартири» та свідоцтва про право власності на нерухоме майно САЕ № 597247 , при цьому апеляційний суд не дослідив та не встановив обставини, якими позивачі обґрунтовували вказані позовні вимоги.
Оскаржуваною постановою Рівненського апеляційного суду від 02 серпня                    2022 року задоволено апеляційні скарги МПП «АПМ», Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, ТДВ «Рівненський домобудівний комбінат». Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2018 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що Організація орендарів «Рівненського ДБК» правомірно придбала державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Рівненського ДБК» (свідоцтво № 9 про право власності від 09 липня 1993 року), в тому числі незавершений будівництвом будинок АДРЕСА_7 , який введений у експлуатацію 30 вересня 1993 року; реєстрація права власності на спірну будівлю гуртожитку за                         ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» є законною, докази, які підтверджують законність його викупу, є належними. Апеляційний суд, на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України, взяв до уваги судові рішення у справі № 569/4030/16-ц, де предметом спору була правомірність набуття Організацією орендарів «Рівненського ДБК» спірної будівлі гуртожитку для малосімейних,                    а в подальшому - реєстрація права власності за ЗАТ «Рівненський ДБК» та передача будівлі у статутний капітал товариств, де встановлено правомірність реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за ЗАТ «Рівненський ДБК», правомірність відчуження майна для МПП «АПМ» за договором купівлі-продажу  від 26 травня 1998 року № 5, а також законність внесення 09 лютого 2012 року до статутного фонду ТОВ «АПМ Плюс» тринадцяти квартир, що знаходяться                           у гуртожитку, та набуття права власності на них ТОВ «АПМ Плюс». У межах справи № 569/4030/16-ц встановлено, що в подальшому реєстрація квартир за                       ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне» не суперечить Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та не порушує житлових прав осіб, які постійно проживають у цих квартирах.
 
Апеляційний суд вказав, що належними та допустимими доказами доведено, що ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» на законних підставах набув право власності на гуртожиток для малосімейних, права та інтереси позивачів внаслідок укладення 26 травня 1998 року між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та МПП «АПМ» договору купівлі-продажу цього гуртожитку не порушені, оскільки цей договір укладений вже після закінчення строку, протягом якого вони мали право скористатися переважним правом на викуп займаних ними житлових помешкань за пільговими цінами. Правом на викуп квартир на пільгових умовах, яке їм надавав новий власник до 01 січня 2000 року, позивачі також не скористалися.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи
 
ОСОБА_3 09 листопада 2022 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у справі. Разом із касаційною скаргою ОСОБА_3 подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.
 
ОСОБА_5 09 листопада 2022 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у справі. Разом із касаційною скаргою ОСОБА_5 подала заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.
 
ОСОБА_4 09 листопада 2022 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у справі. Разом із касаційною скаргою ОСОБА_4 подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.
ОСОБА_2 09 листопада 2022 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у справі.
 
Касаційні скарги  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5                     є аналогічними за змістом, заявники, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувану постанову Рівненського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
У касаційних скаргах заявники як на підставу касаційного оскарження посилаються на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статей 3, 5, 15, 25 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», пунктів 1, 2 Методики оцінки вартості об`єктів приватизації та оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня             1992 року № 522, та пункту 4.1 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству  від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України                  19 січня 1996 року за № 31/1056, та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм у подібних до встановлених у цій справі правовідносин (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявники посилаються на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У касаційних скаргах заявники також наполягають, що ні договором купівлі-продажу державного майна від 08 липня 1993 року, ні свідоцтвом про власність, виданим 09 липня 1993 року, ні актом передачі від 09 липня 1993 року не передбачено набуття Організацією орендарів «Рівненського ДБК» у власність будівлі гуртожитку; суд у тексті постанови зазначив, що вартість недобудованого гуртожитку вказана та він проданий за такою вартістю, що не відповідає дійсності; лише належним чином укладений договір купівлі-продажу державного майна свідчив би про приватизацію такого майна, проте умови договору купівлі-продажу державного майна від 08 липня 1993 року № 11 та зміст акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу від 30 червня 1993 року (прочерки у відповідних графах про вартість будь-якого незавершеного будівництва) свідчать про те, що незавершене будівництво будівлі гуртожитку не приватизувалося і не підлягало приватизації; суд не дослідив, чому на кімнати в гуртожитку було оформлено право власності як на квартири.
 
У червні 2023 року до Верховного Суду від МПП «АПМ» надійшов відзив на касаційні скарги  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,                в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційних скарг, співвідповідач просить залишити їх без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою.
 
Інші відзиви на касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційні скарги  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 передані на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження постанови, касаційну скаргу залишено без руху, надано заявникові строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема надання доказів доплати судового збору у розмірі 1 102,40 грн.
Іншою ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року поновлено             ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження постанови, касаційну скаргу залишено без руху, надано заявникові строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема надання доказів сплати судового збору у розмірі 9 921,60 грн.
Іншою ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року поновлено                  ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження постанови, касаційну скаргу залишено без руху, надано заявникові строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема надання доказів сплати судового збору у розмірі 9 921,60 грн.
Іншою ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху, надано заявникові строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема надання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та доказів сплати судового збору у розмірі 9 921,60 грн.
У грудні 2022 року від ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 надійшли матеріали на усунення недоліків касаційних скарг, а саме: квитанції про сплату судового збору у визначеному законом розмірі. ОСОБА_2 подав до Верховного Суду квитанцію про сплату судового збору та заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2022 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Рівненського апеляційного суду                    від 02 серпня 2022 року, відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 569/6529/16-ц із Рівненського міського суду Рівненської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У лютому 2023 року матеріали справи № 569/6529/16-ц надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення,                            а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено                          з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області 01 червня 1993 року видано наказ № 62 про надання дозволу на приватизацію орендного підприємства «Рівненського домобудівельного комбінату».
 
30 червня 1993 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (продавець) та Організацією орендарів «Рівненського ДБК» (покупець) укладений договір купівлі-продажу державного майна № 11, відповідно до якого продавець продає, а покупець купує державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Рівненське ДБК», що знаходиться за адресою: вул. Будівельників, 1, м. Рівне, 266006, на земельній ділянці загальною площею 16,91 га, з яких 14,68 га під виробничу базу (в тому числі коридор інженерних мереж других підприємств 2,08 га), згідно з рішенням виконкому Ровенської обласної ради депутатів трудящих від 27 грудня 1971 року № 614-б, згідно з рішенням виконкому Рівненської міської ради народних депутатів від 03 липня 1991 року № 262 під гуртожиток на АДРЕСА_23 , 0,33 га, згідно з розпорядженням міської адміністрації (управи) від 20 липня 1992 року № 839-р під гуртожиток на вул. Якіра, 16 (дім № 103), покупець викупає державне майно здане йому в оренду з правом викупу згідно з додатковою угодою до договору оренди від 30 грудня 1992 року.
 
Відповідно до пункту 1 додаткової угоди до договору оренди від 30 грудня                   1992 року, укладеної між Фондом державного майна України в особі начальника Регіонального відділення по Рівненській області (орендодавець) та Організацією орендарів «Рівненського ДБК» (орендар) в цілях підвищення ефективності використання державного майна, досягнення найбільших показників господарської діяльності, орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду            з викупом майновий комплекс державного підприємства Рівненського домобудівельного комбінату по балансу на 01 січня 1991 року майно, в тому числі незавершене капітальне будівництво.
 
Згідно з відомостями відновної вартості незавершеного будівництва Організації орендарів «Рівненського ДБК» станом на 01 червня 1993 року ж/б на вул. Волинської Дивізії складає 14 424 крб.
 
Відповідно до акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу, затвердженого начальником Регіонального відділення Фонду державного майна України                       30 червня 1993 року, вартість капітального незавершеного будівництва складає 260 929 крб.
 
Актом передачі державного майна ОП «Рівненський ДБК» від 09 липня 1993 року, укладеним між Фондом державного майна України в особі начальника Регіонального відділення по Рівненській області (продавець) та Організацією орендарів «Рівненського ДБК» (покупець), продавець передав, а покупець прийняв продане 30 червня 1993 року шляхом викупу державне майно ОП «Рівненський ДБК» згідно з відомістю інвентаризації вартістю 160 192 255 карбованців, в тому числі незавершене виробництво. В акті передбачено, що згідно з договором купівлі-продажу від 30 червня 1993 року, посвідченого Першою рівненською державною нотаріальною конторою 08 липня 1993 року, р. № 3-4076, та зареєстрованого у Фонді державно-комунального майна Рівненської міської Ради від 09 липня 1993 року № 398 право власності на відчужуваний об`єкт переходить до покупця з моменту підписання сторонами акта передачі державного майна           ОП «Рівненський ДБК».
 
На підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 1993 року, акта передачі                   від 09 липня 1993 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Рівненській області 09 липня 1993 року видано свідоцтво про власність на майно цілісного майнового комплексу Орендного підприємства «Рівненський ДБК», реєстраційний № 9.
 
Відповідно до акта прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта, що затверджений розпорядженням міської ради народних депутатів № 1049-р.              від 30 вересня 1993 року, 90-квартирний гуртожиток для малосімейних №  24,            мкр. 3 «Північний», IV черга, поштова адреса: будинок АДРЕСА_7 , прийнятий у експлуатацію.
 
20 травня 1997 року Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації проведена реєстрація права власності на будівлю гуртожитку за адресою:  АДРЕСА_7 , за ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат», та видано реєстраційне посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, про реєстрацію права власності на підставі договору купівлі-продажу № 11, посвідченого Першою рівненською державною нотаріальною конторою 08 липня 1993 року, р. № 3-4076, свідоцтво про право власності від 08 липня 1993 року за № 9, та зроблено запис в реєстрову книгу            № 1-62 за реєстровим № 99.
 
Апеляційний суд на підставі цивільної справи № 569/4030/16-ц за позовом               ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до                         ТДВ «Рівненський домобудівний комбінат», Виконавчого комітету Рівненської міської Ради, МПП «АПМ», ТОВ «АПМ ПЛЮС», ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне»про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним розпорядження міського голови від 15 червня 2012 року № 622-р, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 червня                 2012 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 лютого 2015 року, у задоволенні якого відмовлено (рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2017 року та постанова Апеляційного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року залишені без змін постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року), встановив також такі обставини.
 
Судовими рішеннями у справі № 569/4030/16-ц встановлено, що набуття права власності на спірні квартири у гуртожитку ТОВ «АПМ ПЛЮС», а в подальшому - ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне», не суперечить Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та не порушує житлових прав осіб, які постійно проживають у цих квартирах.
 
ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» є правонаступником організації орендарів «Рівненський ДБК», орендного підприємства «Рівненський ДБК».
 
Позивачі працювали у ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат». 15 жовтня            1993 року адміністрацією та профкомом ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» прийнята спільна постанова про виділення працівникам 75 малосімейних квартир у АДРЕСА_7 .
 
11 квітня 1997 року загальними зборами акціонерів ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» прийнято рішення про надання дозволу Спостережній раді та Правлінню на продаж квартир на АДРЕСА_24 , та АДРЕСА_25 , за пільговими цінами працівникам ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат».
 
На підставі цього рішення Правлінням ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» розроблено Положення про порядок продажу квартир в гуртожитках для малосімейних, що знаходяться на балансі ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат», яке затверджено рішенням ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат», протокол від 14 травня 1997 року № 29, та погоджено на засіданні профкому, протокол від 20 травня 1997 року № 8.
 
Згідно з пунктом 11 Положення про продаж квартир (із подальшими змінами і доповненнями) продаж квартир проводився до 01 січня 2000 року.
 
26 травня 1998 року між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» і МПП «АПМ» укладений договір № 5, згідно з яким ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» продало для МПП «АПМ» гуртожиток для сімейних на вул. Волинської Дивізії, 29, м. Рівне. На виконання умов договору між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» і МПП «АПМ» складений акт приймання-передачі основних засобів, за яким МПП «АПМ» прийняло від ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» гуртожиток для малосімейних, та за МПП «АПМ» 14 березня 2001 року на підставі зазначеного договору від 26 травня 1998 року № 5 зареєстровано право власності.
 
При укладенні вказаного договору між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та МПП «АПМ» підписано Особливі умови до договору від 26 травня 1998 року № 5, відповідно до яких проводився продаж квартир на пільгових умовах для працівників ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат».
 
09 лютого 2012 року МПП «АПМ», як один із засновників ТОВ «АПМ ПЛЮС», внесло до статутного фонду ТОВ «АПМ ПЛЮС» тринадцять квартир на АДРЕСА_7 , у тому числі і квартири, в яких прописані позивачі.
 
Свідоцтво про право власності на нерухоме майно САЕ № 597247 від 15 червня 2012 року, яким посвідчувалось право власності ТОВ «АПМ ПЛЮС» на квартири            в гуртожитку для малосімейних № 319, 320, 326, 331, 342, 346, 351, 354, 355, 356, 378, 388, 391 на АДРЕСА_7 , видано Виконавчим комітетом Рівненської міської ради на підставі розпорядження міського голови            від 15 червня 2012 року № 622-р «Про оформлення права власності на квартири».
 
Надалі ТОВ «АПМ ПЛЮС», яке є засновником ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне», передало зазначеному підприємству у статутний капітал спірні квартири.
 
15 червня 2012 року видано розпорядження міського голови № 622-Р «Про оформлення права власності на квартири». 06 лютого 2015 року та 09 лютого        2015 року на спірні квартири державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно за ТОВ «Пріоритетінвест-Рівне».
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
В оцінці доводів касаційних скарг Верховний Суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
 
Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі -                         ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» (втратив чинність 07 березня 2018 року, назва Закону та редакція, чинна на дату спірних правовідносин) його дія не поширюється, зокрема, на приватизацію об`єктів державного та житлового фондів, а також об`єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.
 
За приписами частини другої статті 1, частини другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, що діяла з 22 липня           1992 року до 22 лютого 1994 року, тобто під час виникнення спірних правовідносин) до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України, відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім кімнат в гуртожитках.
 
Відповідно до пункту 9 статті 8 цього Закону державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням міг передаватись              у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.
 
Крім того, пунктом 2 Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891, встановлено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Зміни до пункту 2 цього Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду,              у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України № 695 лише 26 травня 2004 року.
 
Тобто на момент проведення приватизації орендного підприємства гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних Рад, і могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.
 
Реєстрація права власності на спірну будівлю гуртожитка за адресою: АДРЕСА_7 , здійснена 20 травня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу державного майна № 11 та свідоцтва про власність                від 09 липня 1993 року, які є чинними (матеріали справи зворотного не містять).
 
Отже, вимога визнати незаконною та недійсною реєстрацію права власності на спірну будівлю гуртожитку за ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» не підлягала задоволенню, правильного висновку про що дійшов суд апеляційної інстанції, доводи касаційної скарги про те, що спірна будівля гуртожитку не підлягала приватизації не підтвердилися.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що ні договором купівлі-продажу державного майна від 08 липня 1993 року, ні свідоцтвом про власність, виданим 09 липня                1993 року, ні актом передачі від 09 липня 1993 року не передбачено набуття Організацією орендарів «Рівненського ДБК» у власність будівлі гуртожитку, суперечать установленим апеляційним судом обставинам справи.
 
Оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу укладений між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та МПП «АПМ» 26 травня 1998 року, тому правила про визнання угоди недійсною мають визначатися відповідно до правил про угоди            Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР).
 
У частинах першій та другій статті 4 ЦК Української РСР визначено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР              і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
 
Відповідно до частини першої статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві,                      а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
 
Згідно зі статтею 49 ЦК Української РСР, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.
 
Відповідно до статті 50 ЦК Української РСР недійсною є угода, укладена юридичною особою в суперечності з встановленими цілями її діяльності. До таких угод відповідно застосовуються наслідки, передбачені статтею 48 або 49 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 59 ЦК Української РСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
 
Статтею 4 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», який був чинним на час укладення оспореного договору купівлі-продажу від 26 травня 1998 року, передбачалось, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.
 
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам.
 
Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
 
Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб`єктів права власності.
Власник, здійснюючи свої права, зобов`язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави.
 
При здійсненні своїх прав і виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержувати моральних засад суспільства.
 
Твердження позивачів про те, що ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» не вправі було здійснювати приватному підприємству «АПМ» відчуження приміщення гуртожитку для малосімейних на АДРЕСА_7 , не заслуговують на увагу, оскільки це твердження суперечить положенням вказаної статті 4 Закону України «Про власність» щодо права власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном.
 
Водночас правомірність укладення договору купівлі-продажу від 26 травня                  1998 року № 5 між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та ПП «АПМ» було предметом розгляду у межах справи № 569/4030/16-ц, де суди дійшли висновку, що внаслідок укладення 26 травня 1998 року між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та МПП «АПМ» договору купівлі-продажу гуртожитку для сімейних на АДРЕСА_7 , права та інтереси позивачів порушені не були, оскільки цей договір укладений вже після закінчення строку, протягом якого позивачі мали право скористатися переважним правом на викуп займаних ними житлових помешкань за пільговими цінами, однак позивачі не скористалися своїм правом на викуп квартир на пільгових умовах, яке також надавалось новим власником до 01 січня 2000 року (рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2017 року та постанова Апеляційного суду Рівненської області від 12 квітня 2018 року про відмову у задоволенні позову залишені без змін постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року).
 
Таким чином, вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу                       від 26 травня 1998 року також не підлягала задоволенню, правильного висновку про що дійшов суд апеляційної інстанції.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, не підтвердились та зводяться до незгоди із прийнятим апеляційним судом рішенням, тому не приймаються.
 
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                   у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Доводи касаційної скарги про те, що в акті передачі державного майна                     від 09 липня 1993 року відсутня сума вартості незавершеного будівництва та спірну будівлю гуртожитку для ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» ніхто не передавав, зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, зокрема спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивачів, підтверджує обґрунтованість заявлених ними позовних вимог.
 
Проте Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України), тому посилання в касаційних скаргах на те, що суд не дослідив, чому на кімнати в гуртожитку було оформлено право власності як на квартири, не приймаються, оскільки заявники не посилалися на це у позовних заявах.
 
Посилання в касаційних скаргах на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм у подібних до встановлених у цій справі правовідносин (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не приймаються, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного судового рішення. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив усі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
 
Інші доводи касаційних скарг не спростовують правильність постанови апеляційного суду та не дають підстав для висновку, що оскаржувана постанова прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права.
 
Інші вимоги позивачів про визнання недійсними розпорядження міського голови від 15 червня 2012 року № 622-р «Про оформлення права власності на квартири», визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно САЕ № 597247 та визнання недійсними свідоцтва про право власності на квартири № 320 , 326 , 331 , 342 , 351 , 391 є похідними від основних вимог - визнання незаконною та недійсною реєстрації права власності на будівлю гуртожитку за  ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 травня 1998 року № 5, укладеного між ЗАТ «Рівненський домобудівний комбінат» та ПП «АПМ», оскільки у разі задоволення цих вимог позивачі набули б право порушувати питання про незаконність подальших дій відповідачів щодо розпорядження спірним майном. Оскільки апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення основних позовних вимог, відповідно, також правильно відмовив               у задоволенні похідних вимог позивачів.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
 
Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення                 у судовому рішенні, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня              2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційних скарг висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість постанови не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційні скарги залишені без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скаргиОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак