Справа № 303/5274/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        27 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Кондора Р. Ю., Куштана Б. П.,
за участі секретаря судового засідання Гусоньки З. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця – адвокатеса Волошин Вікторія Василівна, та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник – адвокат Сабов Іван Іванович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Моничем В. О.,
у с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця – адвокатеса Волошин В.В., та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позов обґрунтовано тим, що їм на праві приватної спільної часткової власності по 6/12 частин кожному належить квартира АДРЕСА_1 . Під час оформлення спадкових прав за їхньою померлою свекрухою та бабусею їм стало відомо у Мукачівському ЦНАП, що відповідач із невідомих причин є зареєстрований у цій квартирі з 1998 року, хоча він з 1991 року не проживає в спірній квартирі, що стверджується актом № 137 від 15.08.2020. Водночас попередній власник даної квартири ОСОБА_4 , який їм був свекром і дідусем, уже звертався до суду з аналогічним позовом і, як наслідок, рішенням Мукачівського міського суду Закарпатської області від 04.07.1996 у справі № 2-341/96р відповідач був визнаний таким, що втратив право користування вказаною квартирою. 
Зазначали, що відповідач є їхнім швагером і дядьком, тобто є родичем, однак не є членом їхньої сім`ї. Самостійно знятися із реєстрації відповідач не бажає, а його реєстрація в цій квартирі перешкоджає їм належно користуватися квартирою та завдає суттєвих збитків по оплаті за нього комунальних послуг і послуг з утримання житла.

Також указували, що у довідці про склад сім`ї за № 138 від 15.08.2020, виданій головою ЖБК «Дружба», відповідач не зазначений як зареєстрована 

особа в цій квартирі, однак за відомостями Мукачівського ЦНАП є зареєстрованим із 1998 року. 
Посилаючись на наведені вище обставини просили суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2020 року цей позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.
Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат між сторонами.

Не погоджуючись із цим рішенням суду відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник – адвокат Сабов І.І., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Скарга мотивована тим, що судом не звернуто уваги на навмисне не зазначення позивачами у позові, що він був відсутнім у місці свого проживання і реєстрації з поважних причин, оскільки перебував на військовій службі, в тому числі в АТО та ООС, а відтак відповідно до ст. 71 ЖК України за ним зберігається жиле приміщення на час його тимчасової відсутності у зв`язку з проходженням військової служби. 
Зазначав і те, що згідно з довідкою № 386/4 від 06.08.2020, виданою ІНФОРМАЦІЯ_2 , він проходив військову службу: з 04.02.2015 по 05.04.2016; з 09.08.2016 по 12.05.2020, у тому числі в АТО та ООС з 06.09.2016 по 25.12.2016, з 11.06.2017 по 31.10.2017, з 23.07.2018 по 14.03.2019.
Як видно з довідок за № 3832 від 23.09.2016 та за № 2122/кп від 04.10.2017 він як солдат перебував на військовій службі у військових частинах В 4673 та НОМЕР_1 відповідно.
Також указував, що відомості зазначені в акті від 15.08.2020 про його не проживання у спірній квартирі не відповідають дійсності, оскільки він був тимчасово відсутнім через проходження військової служби та право користування цим житловим приміщенням він набув із дозволу попередньої власниці квартири, тобто його матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
З огляду на наведене просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до нього відмовити, а також вирішити питання про судові витрати. Водночас просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цього рішення суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року, зокрема поновлено ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник – адвокат Сабов І.І., строк на апеляційне оскарження рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.10.2020.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 представниця позивачки ОСОБА_1 – адвокатеса Волошин В.В. посилалася на її безпідставність і надуманість.
Указувала, що відповідач після 12 травня 2020 року вже не проходив військову службу. Також він у порядку спадкування за своєю померлою дружиною став власником квартири АДРЕСА_2 , де і проживає з 1991 року після одруження. 
Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду – без змін. 

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Сабов І.І. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представниця позивачки ОСОБА_1 – адвокатеса Волошин В.В. апеляційну скаргу не визнала, просила таку відхилити, а рішення суду – залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом установлено, що відповідно до довідки КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» за № 833 від 17.08.2020, квартира АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності позивачам ОСОБА_1 – 6/12 частки та ОСОБА_2 – 6/12 частки (а.с.12).
Згідно з довідкою ЖБК «Дружба» від 19.09.2020 за № 109, то у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані – позивачка ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_6 , позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 , який не проживає з 1991 року (а.с.45).
Із відповіді Мукачівського ЦНАП від 21.09.2020 за № 17788/01-40, наданої на запит суду щодо реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_3 , вбачається, що він є зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.36).
Як видно з акту ЖБК «Дружба» за № 137 від 15.08.2020 відповідач ОСОБА_3 із 1991 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.11).
Відповідно до довідки № 386/4 від 06.08.2020, виданою ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач ОСОБА_3 як рядовий у відставці він проходив військову службу: з 04.02.2015 по 05.04.2016; з 09.08.2016 по 12.05.2020, у тому числі в АТО та ООС з 06.09.2016 по 25.12.2016, з 11.06.2017 по 31.10.2017, з 23.07.2018 по 14.03.2019 (а.с.61).
Із рішення Мукачівського міського суду Закарпатської області від 04.07.1996 у справі № 2-341/96р. слідує, що відповідач уже визнавався таким, що

втратив право користування спірною квартирою, оскільки з 1991 року перейшов проживати до своєї жінки за іншою адресою (а.с.29).
Як убачається з рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.03.2020 у справі № 303/799/20, що набрало законної сили 07.08.2020, між ОСОБА_3 (відповідачем у цій справі) та ОСОБА_7 09 січня 1993 року було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла (а.с.96, 97).
Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за № 2-688 від 10.11.2021 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 36,4 кв. м, житлова площа 19 кв. м (а.с.100,101). 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний

розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є: 1) наявність у позивача права власності; 2) установлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Приписами ч. 1 ст. 405 ЦК України врегульовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Аналогічні положення закріплені й у ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР.
Правилом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР констатовано, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать, виключно, дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Право користування чужим майном регламентоване, зокрема, у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, установлених законом (стаття 406 ЦК України).
Отже, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що утратив право користування спірною квартирою, оскільки матеріалами справи підтверджено його проживання починаючи з 1991 року за іншою адресою у своєї дружини з якою розлучений не був й окремо від неї у спірній квартирі не проживав (протилежне матеріали справи не містять) та після її смерті успадкував за нею квартиру АДРЕСА_2 , власником якої він є на даний час.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачі довели належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свою вимогу, яка знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362 грн (а.с.60«а») слід покласти на апелянта – відповідача ОСОБА_3 .
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник – адвокат Сабов Іван Іванович, залишити без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 жовтня 2023 року. 

Суддя-доповідачка 

Судді