ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

21 грудня 2023 року 	м.Суми	

Справа №573/1417/21 
Номер провадження 22-ц/816/1857/23, 22-ц/816/1858/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Філонової Ю. О. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішенняБілопільського районного суду Сумської області від 11 серпня 2023  року та на додаткове рішення Білопільського районного суду Сумської області від 25 серпня 2023 року, ухвалені у складі судді Черкашиної М.С. у м. Білопілля Сумської області 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих коштів, 
в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 через свого адвоката Дорожинець Н.Г. звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 67 000 грн, відсотки за користування коштами за період з 16 грудня 2017 року по 16 серпня 2021 року в сумі 31 526,18 грн, а також судові витрати.
Свої вимоги мотивувала тим, що у жовтні 2017 року їй стало відомо про продаж ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 . 
16 грудня 2017 року вона домовилась із ОСОБА_2 про придбання зазначеного житлового будинку за ціною 67 000 грн. Вказувала, що вона передала кошти відповідачу за будинок та земельну ділянку, а останнім було складено розписку про отримання коштів. Також ОСОБА_2 передав їй частину документів, а саме: оригінал технічного паспорту; оригінал державних актів на земельні ділянки; свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; оригінал свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також передав їй ключі від будинку. Крім того, відповідач повідомив її про те, що він оформляє у нотаріуса правовстановлюючі документи, після чого між ними буде укладено договір купівлі-продажу.
Вважала, що вона придбала будинок у власність та стала проживати у ньому. 
Вказувала, що у лютому 2020 року від нотаріуса їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а спадщину прийняв її син ОСОБА_3 . У БТІ їй пояснили, що вона не може самостійно оформити домоволодіння. 
Враховуючи те, що ОСОБА_2 немає документів, які б підтверджували, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , а також у відповідача відсутні документи на право власності на земельні ділянки та житловий будинок або довіреність спадкоємця на продаж спадкового майна, тому вважала, що відповідачем безпідставно отримано кошти у сумі 67 000 грн. Крім того, розмір відсотків за користування безпідставно набутими коштами за період з 16 грудня 2017 року по 16 серпня 2021 року складає 31 526,18 грн. 
Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 11 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 25 серпня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_6 задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 7 500,00 грн.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що вона бажала придбати будинок у власність, тому її воля була спрямована на отримання права власності і з цією метою вона сплатила відповідачу 67 000 грн, про що останній склав розписку.
Вказує, що ОСОБА_2 не є власником житлового будинку та й нього відсутні повноваження на продаж об`єкта нерухомості, а отже він не мав права вчиняти будь-які дії з чужим майном, а тому набуття ним грошових коштів в сумі 67 000 грн. є безпідставним. 
Вважає, помилковим висновок суду першої інстанції про найм нею вищевказаного будинку, оскільки зі змісту розписки вбачається відсутність щомісячної плати, строку дії найму – користування, періодичності внесення платежів. 
Зазначає, що представником відповідача не надавалася матеріали розрахунку витрат за надання правової допомоги.
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Авраменка О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З огляду на викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність й обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду повністю не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 24 травня 2021 у справі № 573/655/20 та постановою Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2021, які набрали законної сили, встановлено наступні обставини.
Зокрема, зі змісту рішення від 24 травня 2021 вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 січня 2001 року, зареєстрованого за № 119, ОСОБА_4 належав житловий будинок під АДРЕСА_2 , які успадкувала після свого чоловіка ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 зареєстроване за ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером , що вбачається із інформаційного Витягу від 31 серпня 2013 року № 8760191.
Також ОСОБА_4 належала земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 5920655300:00:002:0500, площею 0,2044 га та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 5920655300:00:002:0499, площею 0,0301 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , що встановлено із копій державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЕ №386769 та ЯЕ №386770.
Зі змісту довіреності, зареєстрованої державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області Бойко О.І. в реєстрі за № 166 від 21 березня 2013 року вбачається, що ОСОБА_4 , мешканка АДРЕСА_3 , відповідно до договору доручення укладеного в усній формі, цією довіреністю уповноважила ОСОБА_8 , мешканця АДРЕСА_4 , продати належні їй на праві власності житловий будинок, земельну ділянку площею 0,0301 га та земельну ділянку площею 0,2044 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 за ціну та на умовах попередньо узгоджених між ними та йому відомих, проводити всі необхідні розрахунки, отримувати належні їй грошові кошти по укладеному правочину та всі виплати і платежі майнового чи грошового характеру; бути представником у відповідному відділі державної реєстрації прав на нерухоме майно, відділі Держкомзему чи його структурних підрозділах, архівах при отриманні належних йому документів чи їх дублікатів, у відповідній селищній чи сільській раді, узгоджувати всі питання, які можуть виникати в процесі реалізації довіреності. Довіреність видана строком на п`ять років.
Відповідно до розписки від 22 березня 2013 року, ОСОБА_4 , 1934 р.н., паспорт серії НОМЕР_1 , Білопільським РВ УМВС України в Сумській області 08.05.1996 р., отримала 22 березня 2013 року кошти в сумі 20 000 грн (двадцять тисяч грн.) за продаж будинку за адресою АДРЕСА_3 та присадибних земельних ділянок загальною площею 0,2345 га в присутності трьох свідків: 1) ОСОБА_9 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 , про що засвідчила своїм підписом. Претензій до залишеного нею майна не буде мати».
16 грудня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 складено розписку за якою ОСОБА_2 отримав кошти в сумі 67 000 грн за будинок за адресою АДРЕСА_1 та присадибні ділянки в присутності двох свідків: 1) ОСОБА_9 ; 2) ОСОБА_1 .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, які набуті ним без достатньої правової підстави, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розмір витрат на правову допомогу адвоката Жмакіної Н.В., яка представляла інтереси відповідача ОСОБА_2 співмірний і містить всі складові, передбачені ч. 4 ст. 137 ЦПК України, послуги обумовлені договором від 01 серпня 2022 року виконані у повному обсязі, сплачена сума гонорару, тому витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у заявленому розмірі 7 500,00 грн.
Проте,повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. 
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимозі закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.
Встановлено, що 16 грудня 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 67 000 грн за будинок за адресою АДРЕСА_1 та присадибні ділянки, про що відповідачем складено розписку.
Проте, договір купівлі-продажу нерухомого майна  між сторонами відповідно до вимог закону не укладався, тобто правова підстава передачі коштів відповідачу відсутня.  
Відтак, у ОСОБА_2 виникло зобов`язання перед ОСОБА_1 повернути отримане майно – грошові кошти в сумі 67 000 грн, оскільки таке майно є безпідставно набутим.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що кошти у сумі 67 000 грн були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, а тому, відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України, підлягають поверненню позивачеві.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування безпідставно набутими коштами за період з 16 грудня 2017 року по 16 серпня 2021 року у розмірі 31 526,18 грн, виходячи з облікової ставки НБУ, колегія суддів виходить з наступного. 
ОСОБА_1 , заявляючи позовну вимогу про стягнення процентів, посилалась на вимоги ст. 536, 1048 ЦК України.
Так, згідно з частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №149/1499/18 (провадження №14-48цс21) зазначено, що "термін "користування чужими грошовими коштами" (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України).
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12)
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 (провадження №12-83гс18) зробила висновок про те, що відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не повертати кредитору борг протягом певного часу.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована, зокрема, частиною другої статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто, законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.
Отже, застосовування до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК України за аналогією закону з метою визначення розміру процентів є помилковими, бо, по-перше, у даній справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина перша статті 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.
Як убачається з матеріалів справи, позов у цій справі подано у зв`язку з неправомірним користуванням відповідачем грошовими коштами, тому права та інтереси позивача підлягають захисту шляхом стягнення на його користь суми інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, однак вимоги про стягнення з відповідача плати за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України позивачем не заявлено.
Отже колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів не підлягають задоволенню. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 67 000 грн. 00 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 670 грн 00 коп. 
Також, враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 1005 грн 00 коп.
У зв`язку частковим задоволення позову та апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на її користь з відповідача понесені витрати на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції. 
Так, за змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Як передбачено частинами 2 - 5, 8 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 30 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
З аналізу даної правової норми можна прийти до висновку, що гонорар адвоката може визначатися або у фіксованому розмірі або ж у вигляді погодинної оплати.
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 27 цього Закону  до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю природою відноситься до договорів про надання послуг.
Відповідно до п.п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
ОСОБА_1 , на підтвердження розміру понесених позивачем судових витрат, було надано суду договір про надання правової допомоги № 30-ц від 19 серпня 2021 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с. 4-5, т. 1).
За умовами договору адвокат зобов`язався представляти інтереси клієнта в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції.
За умовами договору визначено розмір гонорару за представництво інтересів в суді першої та апеляційної інстанції у фіксованому розмірі: за здійснення професійної правничої допомоги у суді першої інстанції складає 25 000 грн 00 коп., за здійснення професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції 15 000 грн 00 коп.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 155 від 20 серпня 2021 року ОСОБА_1 сплатило адвокату за надання правової допомоги кошти в сумі 25 000 грн 00 копю (а.с. 6).
Колегія суддів вважає, що до пропорційно задоволених вимог позову та апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути понесені витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 17 000 грн та в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 200 грн 00 коп.
У зв`язку із частковим задоволення позову, колегія додаткове рішення Білопільського районного суду Сумської області від 25 серпня 2023 року в частині розподілу судових витрати на правничу допомогу необхідно змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_13 пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 2400 грн 00 коп.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 11 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 67 000 гривень 00 копійок.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 670 гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 1005 гривень 00 копійок. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 17 000 гривень 00 копійок та апеляційної інстанції у розмірі 10200 гривень 00 копійок. 
Додаткове рішення Білопільського районного суду Сумської області від 25 серпня 2023 року в частині розподілу судових витрати на правничу допомогу змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 2400 гривень 00 копійок 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Ю. О. Філонова