П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/18854/23	
  
        Головуючий в І інстанції: Пекний А.С.
                                                                                         Дата та місце ухвалення рішення: 30.08.2023 р. м. Одеса

         П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                          суддя-доповідач – Шеметенко Л.П.
                                                          судді – Градовський Ю.М.
                                                          судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі – Відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – Відповідач-2), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області № 156050018759 від 27.06.2023 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.06.2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.           
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області № 156050018759 від 27.06.2023 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.06.2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 536,80 грн. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 536,80 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначив, що рішення щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах є правомірним, оскільки, на момент звернення позивача із заявою, його загальний трудовий стаж становить 18 років 10 місяців 21 день, пільговий стаж на підземних роботах за Списком № 1 - 3 роки 9 місяців 12 днів, що є недостатнім для призначення пенсії на пільгових умовах.
Разом з цим, апелянт зазначив, що суд першої інстанції неправомірно зарахував до пільгового стажу позивача періоди роботи з 28.05.1990 року по 04.08.1991 року, з 28.01.1993 року по 29.03.1994 року, з 25.04.1994 року по 31.12.1998 року, оскільки  трудова книжка не є основним документом, що підтверджує стаж роботи в шкідливих умовах праці, спеціальний стаж або пільговий. На думку апелянта, записи в трудовій книжці підтверджують лише період знаходження працівника в трудових відносинах з підприємством, а не тривалість роботи в шкідливих умовах праці повний робочий день.          Також, апелянт вважає, що період роботи позивача з 01.07.2012 року по 31.12.2012  року та з 01.01.1992 року по 29.12.1992 року не підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача, з огляду на те, що за спірні періоди роботи відсутні будь-які відомості про сплату страхових внесків. 
Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.06.2023 року   ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.
Так, під час розгляду поданих документів, пенсійним органом було встановлено, що страховий стаж з урахуванням додаткових років роботи на підземних роботах позивача складає 18 років 10 місяців 21 день, пільговий стаж - 3 роки 9 місяців 12 днів, що не є достатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. 
У зв`язку з цим, Головним управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області  27.06.2023 року  винесено рішення №156050018759 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.
Разом з цим, пенсійний фонд у своєму рішенні зазначив, що, за доданими документами, до страхового стажу не зараховано періоди роботи позивача, а саме:
з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про сплату страхових внесків;
з 01.01.1992 року по 29.12.1992 року, оскільки з 01 січня 2023 року Російська Федерація припиняє участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.
Також, за доданими документами до пільгового стажу ГУ ПФУ в Чернівецькій області не зараховано періоди роботи позивача з 28.05.1990 року по 04.08.1991 року, з 28.01.1993 року по 29.03.1994 року та з 25.04.1994 року по 31.12.1998 року, оскільки не надано уточнюючі довідки про роботу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У зв`язку з чим, оскільки трудова книжки позивача містить записи щодо періодів роботи з 28.05.1990 року по 04.08.1991 року, з 28.01.1993 року по 29.03.1994 року та з 25.04.1994 року по 31.12.1998 року, та в ній зазначено професію та  інформацію щодо роботи впродовж повного робочого дня у шахті, вказаний період підлягає зарахуванню. 
Щодо не зарахування пенсійним органом до страхового стражу періоду роботи позивача на території РФ з 01.01.1992 року по 29.12.1992 року, суд першої інстанції посилався на ч. 2 ст. 6 Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» від 13.03.1992 року, укладеної між Україною і Росією, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.          Разом з цим суд першої інстанції вказав, що Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 року «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», яка набрала законної сили 02.12.2022 року, постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві.
Враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19.06.2018 року по справі № 820/5348/17, відповідно до якої розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним, на момент початку такого процесу, закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач - 1 протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з незарахування до страхового стажу періоду роботи на території РФ з 01.01.1992 року по 29.12.1992 року.
Також, щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року у зв`язку з відсутністю в реєстрі застрахованих осіб інформації про сплату страхових внесків, суд першої інстанції вказав, що такі дії відповідача- 1 є протиправними, оскільки застрахована особа не повинна нести відповідальність та відчувати негативні наслідки невиконання страхувальником покладених на нього зобов`язань. 
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою захисту порушених прав та інтересів позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.06.2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними та такими, що відповідають вимогам норм процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі – Закон №1058-IV) визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.
Так, ч. 1 ст.9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ч.1, ч.4 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Стаття 114 Закону №1058-IV визначає умови, зокрема, призначення пенсії за віком на пільгових умовах для окремих категорій працівників.
Так, ч.1 ст.114 Закону №1058-IV передбачено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими та важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються у відповідності до ст.27 та з урахуванням норм ст.28 цього Закону.
Відповідно до ч.3 ст.114 Закону №1058-IV працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на таких роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, що вони були зайняті на таких роботах не менше 20 років. Такий самий порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) на шахтах з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або перебувають у стадії ліквідації, але не більше двох років.
За наявності стажу на підземних роботах менше 10 років у чоловіків і менше 7 років 6 місяців у жінок та страхового стажу, встановленого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім пункту 1 частини другої цієї статті, за кожний повний рік зазначених робіт пенсійний вік, встановлений абзацом першим статті 26 цього Закону, зменшується на один рік. При цьому пенсійний вік для жінок не може бути нижчим за вік, встановлений абзацом першим пункту 1 частини другої цієї статті.
Як вбачається з матеріалів справи, спірним питання в даній справі є незарахування ГУ ПФУ в Чернівецькій області до пільгового стажу позивача періоди роботи, а саме:
-           з 28.05.1990 року по 04.08.1991 року, з 28.01.1993 року по 29.03.1994 року та з 25.04.1994 року по 31.12.1998 року, оскільки не надано уточнюючі довідки про роботу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах;
-            з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про сплату страхових внесків;
-           з 01.01.1992 року по 29.12.1992 року, оскільки з 01 січня 2023 року Російська Федерація припиняє участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.
Щодо незарахування пенсійним органом роботи позивача з 28.05.1990 року по 04.08.1991 року, з 28.01.1993 року по 29.03.1994 року та з 25.04.1994 року по 31.12.1998 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів в України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна позиція є сталою практикою Верховного Суду та викладена, зокрема у постанові від 20.01.2021 року по справі № 311/2865/13.
Так, трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 містить, зокрема, наступні записи:
-           28.05.1990 року прийнятий на роботу учнем підземного гірника з повним підземним робочим днем в шахті;
-           21.07.1990 року переведений гірником третього розряду з повним робочим днем в шахті;
-           04.08.1991 року звільнений з посади за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП УРСР;
-           28.01.1993 року прийнятий на роботу підземним гірником третього розряду з повним робочим підземним днем в шахті;
-           13.04.1993 року переведений гірником очисного вибою п`ятого розряду з повним робочим  підземним днем в шахті;
-           29.03.1994 року звільнений з посади за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України;
-           25.04.1994 року прийнятий гірником очисного вибою п`ятого розряду з повним робочим  підземним днем в шахті;
-           05.07.1997 року переведений гірником п`ятого розряду з повним підземним робочим днем в шахті; 
-           30.11.1999 року звільнений з посади за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. 
Таким чином, з наведених записів вбачається, що в періоди з 28.05.1990 року по 04.08.1991 року, з 28.01.1993 року по 29.03.1994 року та з 25.04.1994 року по 31.12.1998 року позивач працював гірником з повним робочим  підземним днем в шахті.
Колегія суддів звертає увагу, що записи про спірні періоди роботи позивача здійснені в трудовій книжці з дотриманням правил її заповнення та містять всі необхідні відомості, зокрема, дати початку та закінчення періодів роботи, реквізитів наказів, які слугували підставою для внесення відповідних записів.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога територіального органу Пенсійного фонду України щодо надання уточнюючих довідок про роботу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах є протиправною, оскільки стаж за період роботи позивача з 28.05.1990 року по 04.08.1991 року, з 28.01.1993 року по 29.03.1994 року та з 25.04.1994 року по 31.12.1998 року підтверджується відомостями, зазначеними у трудовій книжці.
Стосовно незарахування пенсійним органом стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, періоду роботи позивача з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року з підстав відсутності в реєстрі застрахованих осіб інформації про сплату страхових внесків, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до п.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону №1058-IV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.
На підставі ч.1 ст.16 Закону №1058-IV застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.
З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п.6 ч.2 ст.17 Закону № 1058-IV) незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст.20 Закону №1058-IV).
Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-IV (далі - Закон №2464-IV) платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно ст.4 Закону №2464-IV платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці.
Відповідно до ст.26 Закону №2464-IV посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.
З аналізу вказаних правових норм колегія суддів доходить висновку, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
При цьому, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки саме воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застрахована особа не повинна нести відповідальність та відчувати негативні наслідки невиконання страхувальником покладених на нього зобов`язань.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період роботи позивача з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року також підлягає зарахуванню до його трудового стажу. 
Що стосується періоду роботи позивача з 01.01.1992 року по 29.12.1992 року на території РФ, який не зараховано позивачу ГУ ПФУ в Чернівецькій області, оскільки з 01 січня 2023 року РФ припиняє участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно з ч.2 ст.6 Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» від 13.03.1992 року, укладеної між Україною і Росією, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
Відповідно до абз. 2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації. Згідно зі ст. 12 Угоди вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами (з 14.01.1993 року).
Частиною 2 ст. 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 року «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 року у м. Москва, яка набрала чинності 02.12.2022 року.
За правилами ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Рішенням Конституційного Суду №1-рп/99 від 9.02.1999 року щодо тлумачення ч.1 ст.58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акту, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що до набрання чинності Постановою КМУ №1328 від 29.11.2022 року Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, у зв`язку із чим період роботи позивача з 01.01.1992 року по 29.12.1992 року на території РФ повинен бути зарахований до страхового стажу для призначення пенсії.
Таким чином, вирішуючи справу в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, з якими погоджується і суд апеляційної інстанції, що період роботи позивача з 01.01.1992 року по 29.12.1992 року на території РФ підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.                                                                                                                      Рішення Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року – залишити без змін.                                                                                          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 30.11.2023 р.

Суддя – доповідач:                                                                                  Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                       Ю.М. Градовський

       Суддя:                                                                                                        І.О. Турецька