Справа № 461/4188/22                                Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2264/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Провадження № 22-ц/811/2263/23

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       04 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Дяківа В.Б., представника Приватного виконавця Білецького І.М. – адвоката Гриніва Т.В., відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2023 року та на додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року, - 

                                       ВСТАНОВИВ:

       В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного виконавця виконавчого органу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Біляк Оксани Ярославівни, співвідповідач заступник начальника Личаківського ВДВС Козак Софія Василівна, про визнання неправомірними дій приватного виконавця, про визнання незаконним та скасування акту приватного виконавця, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, про зобов`язання приватного виконавця або інших посадових осіб Личаківського ВДВС вчинити певні дії.
       Вважає дії виконавця Білецького І.М. незаконними. Зазначав, що виносячи постанову і акт про передачу квартири боржника ОСОБА_3 стягувачу ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу порушено вимоги ст.61 Закону, зокрема,в ч.10 ст.61 ЗУ "Про виконавче провадження" де прямо зазначено, що у разі наявності кількох стягувачів, які вивявили бажання залишити за собою нереалізоване майно, воно передається в порядку черговості, визначеної ст.46 даного Закону. А в межах однієї черги, визначеної ст.46 цього Закону, у порядку надходження виконавчих документів на виконання.
       Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
       Додатковим рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_5 , адвоката Гриніва Тараса Володимировича, про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого органу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Біляк Оксани Ярославівни, співвідповідач заступник начальника Личаківського ВДВС Козак Софія Василівна, про визнання неправомірними дій приватного виконавця, про визнання незаконним та скасування акту приватного виконавця, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, про зобов`язання приватного виконавця або інших посадових осіб Личаківського ВДВС вчинити певні дії.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного виконавця виконавчого органу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 
       Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
       Не погоджується з рішенням суду та вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
       Вказує, що ОСОБА_1 першим в межах однієї черги за предметом стягнення боргу від одного боржника, визначеної ст. 46 ЗУ «Про виконавче провадження» подав виконавчий документ 22.12.2021 року, який було прийнято до провадження Личаківським ВДВС а 06 січня 2022 року по ньому було відкрито провадження. Вважає, що державний виконавець штучно створила проблеми ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 подав виконавчий документ пізніше, а саме 11.01.2022року.
       Просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.
       Окрім цього, не погоджується з додатковим рішення. Вважає, що оскільки ОСОБА_5 сам є юристом, йому не потрібні фактично представники юристи. Просить скасувати додаткове рішення суду та відмовити в задоволенні заяви.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційних скарг, представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Дяківа В.Б., представника Приватного виконавця Білецького І.М. – адвоката Гриніва Т.В., відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішеннь суду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає до задоволення з огляду на наступне.        
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що факт існування виконавчого провадження ВП №68061758, у якому виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання, не може створювати жодних правових наслідків. Суд вважав, що приватний виконавець Білецький І.М. діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, яке врегульовує порядок здійснення виконавчого провадження, а винесені ним у рамках виконавчого провадження ВП №68111853 Акт та Постанова про передачу майна в рахунок стягувачу є законними та не можуть бути скасованими, як і видане на їх підставі Свідоцтво.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Встановлено, що 11 січня 2022 року на адресу приватного виконавця Білецького І.М. надійшла заява стягувача ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 463/8345/20, виданого 11.01.2022 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 50212,52 доларів США, а також 10510,00 грн. судового збору (т.1 а.с. 207). 
       17 січня 2022 року на адресу приватного виконавця Білецького І.М. надійшла заява про відкриття виконавчого провадження стягувача ОСОБА_1 щодо примусового виконання виконавчого листа 461/6586/21 виданого 16.12.2021 Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 60000,00 доларів США, яка в грошовому еквіваленті по курсу НБУ станом на 15.11.2021 складає 1566642,00 грн. стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 11350,00 (т.1 а.с. 208).
       17 січня 2022 року приватним виконавцем Білецьким І.М. винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження. 
       В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем передано на реалізацію нерухоме майно боржника а саме: квартира, реєстраційний номер 328855846101, місцезнаходження: АДРЕСА_1 загальною площею 79,6 кв.м., житлова площа 49,9 кв.м., складається з чотирьох житлових кімнат та кухні. 
       Однак, після третіх торгів майно боржника не реалізовано.
       На адресу приватного виконавця надійшла Ухвала Львівського апеляційного суду від 07.02.2022 року у справі №461/6586/21, якою відкрито апеляційне провадження на рішення, яке перебуває на примусовому виконанні. Станом на дату подання пояснення провадження не відновлено. Протягом строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться.
       13.07.2022 року приватним виконавцем на підставі п. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про зупинення виконавчого провадження № 68188357 відкритого на підставі виконавчого листа 461/6586/21 виданого 16.12.2021 Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 60000,00 доларів США, яка в грошовому еквіваленті по курсу НБУ станом на 15.11.2021 складає 1566642,00 грн. стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 11350,00.
       Приватним виконавцем 18.07.2022 року винесено постанову про передачу майна стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу. За фактом такої передачі приватним виконавцем 18.07.2022 року складено акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення. 
       Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню.
        Згідно з ст. 2 ЗУ «Про виконавче провадження» , виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності  диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності;  гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження;  співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
       Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
       Згідно з вимогами статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.
       Статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету; 5) у п`яту чергу задовольняються всі інші вимоги.
       Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов`язані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів.
       Стягувачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у межах п`ятої черги.
       Частиною 10 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі наявності кількох стягувачів, які виявили бажання залишити за собою нереалізоване майно, воно передається в порядку черговості, визначеної статтею 46 цього Закону (у разі наявності застави та/або іпотеки декількох стягувачів щодо такого майна - також з урахуванням відповідних норм Закону України «Про заставу» та/або Закону України «Про іпотеку»), а в межах однієї черги, визначеної статтею 46 цього Закону, - у порядку надходження виконавчих документів на виконання. 
       Таким чином, визначальним для встановлення, кому із стягувачів слід передати нереалізоване майно є те, хто швидше подав відповідний виконавчий документ на виконання. 
       Судом першої інстанції правильно встановлено, що  ОСОБА_2 подав виконавчий документ приватному виконавцю Білецькому І.М. швидше, аніж ОСОБА_1 , а тому – саме йому в силу положень частин 6, 10 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» належить право одержати в рахунок погашення боргу нереалізоване нерухоме майно боржника ОСОБА_3 .
       У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) визначено, що черговість задоволення вимог стягувачів, що закріплена у статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», визначає порядок дій виконавця, у зведеному провадженні якого знаходиться декілька виконавчих документів щодо одного боржника. У такому разі зведене провадження фактично має на меті уникнення зловживань з боку виконавця, який без визначення такої черговості міг би на власний розсуд направляти отримані кошти певним кредиторам. Це створювало б ризик вчинення виконавцем корупційних порушень. 
       Також у пункті 66 вказаної постанови зазначено, що передбачені статтями 45, 46 Закону України «Про виконавче провадження» правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум та черговості задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню в межах одного конкретного виконавчого провадження, а не загалом до всіх виконавчих проваджень, відкритих щодо боржника.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що покликання ОСОБА_1 на те, що саме він швидше пред`явив виконавчий лист до виконання, не можуть бути взяті до уваги, оскільки як повідомив сам позивач, він подав заяву про повернення згаданого вище виконавчого листа без виконання. Таким чином, виконавчий лист №461/6586/21 був повернутий стягувачеві ОСОБА_1 за його власною ініціативою.
       Факт існування виконавчого провадження ВП №68061758, у якому виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання, не може створювати жодних правових наслідків.
       Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Стягувач, згідно з ЗУ «Про виконавче провадження» має право вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 ЗУ «Про виконавче провадження» віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону). Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями. 
       Таким чином, ОСОБА_1 скористався своїм правом та подав заяву до приватного виконавця.
       Колегія суддів приходить до висновку, що приватний виконавець Білецький І.М. діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, яке врегульовує порядок здійснення виконавчого провадження, а винесені ним у рамках виконавчого провадження ВП №68111853 Акт та Постанова про передачу майна в рахунок стягувачу є законними.
       Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
       Колегія суддів також не вбачає підстав для скасування чи зміни додаткового рішення суду.
       Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою .
       Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
       Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       У відзиві на позовну заяву адвокат Гринів Т.В. повідомив суд, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які приватний виконавець Білецький І.М. очікує понести в зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції становить 10000 грн.
       В підтвердження понесених витрат, надано акт приймання передачі наданих послуг від 06.07.2023року.
       Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
       Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
       Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
       Доводи апеляційної скарги, що приватний виконавець є юристом, а тому не потребує юридичної допомоги, колегія суддів до уваги не бере, оскільки згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України всі учасники справи мають право користуватися правничою допомогою .
       З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування додаткового рішення суду.
       Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
       Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

       апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2023 року та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року – залишити без змін. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
       Повний текст постанови складено 14 грудня 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                         Шеремета Н.О.