ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Номер справи: 766/9372/16-ц
Номер провадження: 22-ц/819/142/23
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
01 листопада 2023 року                                                  м. Херсон 
         Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кузнєцової О.А. (суддя-доповідач) 
суддів: Радченка С.В. 
Склярської І.В.   
за участю секретаря: Добрової К.О.                                
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк», який є правонаступником АТ «Альфа Банк» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" про поділ майна подружжя,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2016 року  ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що з 24.01.2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14.06.2016 року.
За час перебування сторін у шлюбі, ними 21 квітня 2008 року було придбано двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на відповідача - ОСОБА_1 .
Для придбання зазначеної квартири між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» було укладено договір кредиту, в рахунок забезпечення виконання якого було надано в іпотеку спірну квартиру АДРЕСА_2 . 
Вказаний договір був укладений в інтересах сім`ї та в період перебування у шлюбі, спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу. 
Добровільно сторони не дійшли згоди щодо поділу спірного майна.
Позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 50,0 кв.м; залишити у власності ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 50,0 кв.м; вирішити питання щодо судових витрат. 

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 551,20 гривень. 
            Не погоджуючись з рішення суду, АТ «Сенс Банк», який є правонаступником АТ «Альфа Банк» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
            Апеляційна скарга мотивована тим, що 21.04.2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір (на купівлю житлової нерухомості), відповідно до п. 2 якого, на забезпечення виконання основного зобов?язання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухому майно, а саме квартиру АДРЕСА_4 . Тобто кредитний договір підписано з метою купівлі зазначеної квартири і на теперішній час заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не погашена та становить 28 683,80 доларів США.
Заявник зазначає, що відповідач, який має невиконані зобов`язання перед кредитором, що забезпечені іпотекою, та його жінка, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. 
На думку заявника, суд встановивши, що визнання права власності на Ѕ частину предмета іпотеки за позивачем порушує права та законні інтереси Банку (позбавлення відповідача права власності на майно унеможливить виконання виконавчого напису про стягнення з нього на користь банку суми боргу за кредитним договором), суд мав ухвалити рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.  
В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
            Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана сторонами за час перебування у шлюбі та за спільні кошти, доказів того, що майно набуто за кошти, що належали одному із подружжя відсутні, а тому суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною власністю подружжя та підлягає поділу відповідно до правил статей 60, 70 СК України підлягає поділу та визнання права власності за кожним по 1/2 частині спірного майна.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони за справою перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.01.2004 року, який розірвано рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14.06.2016 року за цивільною справою № 766/2027/16-ц. (т.1 а.с. 6)
Під час перебування у шлюбі на ім`я ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21 квітня 2008 року була придбана квартира АДРЕСА_2 , за ціною 269 695,00 грн, який було посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. ( т. 1 а. с. 5).
21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2102/0408/71-062, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 48000,00 доларів США на строк з 21.04.2008 року по 21.04.2019 року з метою придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечено іпотекою. (т. 1 а.с. 39-43)
21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки ( на купівлю житлової нерухомості), за умовами якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_2 . (т. 1 а.с. 44 - 45)
Між ПАТ «Сведбанк», який с правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про відступлення прав вимог, в тому числі за кредитним договором № 2102/0408/71-062 та договором, укладеними з ОСОБА_1 
25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір про відступлення Прав вимог, в тому числі за кредитним договором № 2102/0408/71-062 та договором іпотеки.
Надаючи оцінку доводам, наведеним в апеляційній скарзі щодо недобросовісності іпотекодавця щодо поділу предмета іпотеки, як спільного сумісного майна подружжя, апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1). Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (частина 2).
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира була придбана за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя. Кредитний договір був укладений в інтересах сім`ї та зазначені гроші були використанні саме для придбання квартири, сторони про поділ майна не домовлялися та шлюбний договір не укладали.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що кредитний договір був укладений в інтересах сім`ї та за змістом ч. 3 ст.61 Сімейного кодексу України, вказані гроші є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому їх використання на придбання спірної квартири в силу ст.60, ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку, що ця квартира була придбана за спільні кошти та є спільною сумісною власністю.
Нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між подружжям.
Норма частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до частини другої статті 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).
Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У постанові від 09.01.2020 року у справі №367/7110/14-ц, провадження №61-12957св19, Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.
У цьому ж контексті Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18, провадження №61-5819св19, зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст. 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд вказує, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах.
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.
Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, необхідно керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.
Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.
Саме такого висновку дійшла Велика Плата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц.
У постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 (провадження №14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Враховуючи наведене, суд вважає, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, а тому кожна сторона спору має право власності на одну другу частину квартири АДРЕСА_2 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності.
Право на спільну сумісну власність на квартиру кореспондує боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що отримана в позику на придбання цієї квартири, проте вказана обставина не може бути підставою для відмови у поділі спільного сумісного майна подружжя.
Виконання боржником солідарного обов`язку надає йому право відповідно до ч. 1 ст. 544 Цивільного кодексу України звернутися до іншого солідарного боржника із зворотною вимогою (регресом) про повернення коштів за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Таких позовних вимог до суду пред`явлено не було.
За таких обставин, з огляду на те, що спірна квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, суд вірно поділив її, визнавши за кожною із сторін право власності на половину цієї квартири, крім того право на спільну сумісну власність на квартиру кореспондує боргове зобов`язання – а саме повернення грошової суми, що отримана в позику на придбання зазначеної квартири, і вказана обставина не може бути підставою для відмови у поділі спільного сумісного майна подружжя.
Із урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Сенс Банк», який є правонаступником АТ «Альфа-Банк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням порушено права Банку є необґрунтованими, оскільки після визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірної квартири іпотека не припинилася.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що право на розподіл майна подружжя і отримання у власність відповідної частки гарантоване особі цивільним законодавством, зокрема Цивільним та Сімейним кодексами України, і відноситься до фундаментального права власності особи на майно, гарантованого в тому числі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства і яка не дозволяє втручатися  у право власності інакше як на підставі закону.
Наявність іпотеки, як вище вказувалося, не є передбаченою законом підставою для відмови у розподілі майна подружжя, оскільки таке буде становити непропорційне втручання у право власності.
Аналізуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону і обставинам справи, доводами апеляційної скарги не спростовується.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк», який є правонаступником АТ «Альфа-Банк» без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 грудня 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій немає.
Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», який є правонаступником АТ «Альфа Банк» залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий                                                          Кузнєцова О.А. 

Судді:                                                                         Радченко С.В. 

Склярська І.В. 

Повний текст постанови суду складено 06 листопада 2023 року.