Номер провадження: 22-ц/813/6339/23 
Справа № 947/906/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2023 року, постановленого під головуванням судді Бескровного Я.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, -
в с т а н о в и в:
У січні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, в якому просила визнати дійсним правочин, реальним та виконаним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02 серпня 1995 року за №8710, а саме трикімнатної кватири житловою площею 33 кв.м., загальною площею 47,55 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , і маючи намір отримати спадщину, а саме квартиру АДРЕСА_2 , вона звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак отримала роз`яснення від 09.12.2022р. підстав невідповідності договору купівлі-продажу квартири вимогам чинного законодавства, а саме з підстав того, що договір купівлі-продажу цієї квартири у 1995 році не був нотаріально посвідчений.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визнати дійсним договір № 8710 купівлі-продажу нерухомого майна від 02 серпня 1995 року, а саме трикімнатної кватири житловою площею 33 кв.м., загальною площею 47,55 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на його невідповідність вимогам закону, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував принципу дії закону в часі та не застосував норму закону, що регулювала спірні правовідносини в момент їх виникнення, що порушує вимоги цивільного процесуального законодавства.
Також апелянт вважає, що рішення суду здійснює пряме втручання у право власності, створюючи перешкоди в реалізації законного права апелянта та інтересу, а саме неможливості через недійсність договору прийняти спадщину, що належить апелянту за законом.
Відзиву до суду надано не було.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
В судове засідання призначене на 18 жовтня 2023 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 71-78).
Від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 79-80).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників,явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно з ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з невідповідності обраного позивачем способу захисту прав у вигляді визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним і вважав, що відмова у задоволенні позову не позбавляє позивачку можливості звернення до суду з іншою формою захисту свого порушеного права, посилаючись на те, що сторонами дотримані всі передбачені законом умови укладення договору, тому відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року договір є таким, що відбувся з моменту його укладення і тому померла ОСОБА_4 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) і ст.49 Закону України «Про власність» правомірне володіла нею.
Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди із наслідками, передбаченим ч. 2 ст. 48 ЦК України. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ст. 47 ч.ч.1,2 ЦК України у редакції 1963 року).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02 серпня 1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , від імені якого діяв за дорученням ОСОБА_3 на Одеській товарній біржі укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який був зареєстрований (а.с. 13-14).
На виконання вказаного договору в КП «ОМБТІ та РОН» МБТІ м. Одеси 04.08.1995 року під №234 стор. 47 кн. 17 пр. зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 14 оборот).
ІНФОРМАЦІЯ_1  померла ОСОБА_4 (а.с. 12).
ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 (а.с. 10,11).
Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сватаненко О.В., роз`яснено спадкоємцю ОСОБА_1 про те, що їй необхідно звернутися до суду про визнання біржової угоди дійсною, та в подальшому постановлене рішення буде підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 15).
Відповідно до 4. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2004 року, Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Колегія суддів з урахуванням того, що цивільні відносини між сторонами виникли з приводу договору купівлі-продажу від 1995 року, зазначає, що до застосування підлягають норми ЦК України в редакції 1963 року.
Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47, ст. 227 ч.1 ЦК України у редакції 1963 року).
На час укладення договору купівлі-продажу в серпні 1995 року право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачалось ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХП від 10.12.1991 року.
Договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, в зв`язку з чим сторони договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , повинні були дотримуватись законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна.
Договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню.
Реєстрація договору на товарній біржі не може замінити його нотаріальне посвідчення.
Разом з тим, нотаріально посвідчити ці угоди сторони не можуть, оскільки біржовий договір був зареєстрований в органах бюро технічної інвентаризації.
Вирішуючи спір про визнання біржової угоди про купівлю-продаж нерухомого майна, слід виходити з того, що біржова угода є письмовим доказом того, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору.
Визнання договору дійсним з підстав ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року, дійсній на момент укладання договору), можливе за умови дотримання всіх вимог, зазначених у цій правовій нормі.
З урахуванням наведених обставин, судова колегія не може вважати висновки суду першої інстанції про те, що продавець квартири (відповідачі) не ухилялися упродовж строку щодо нотаріального посвідчення спірного договору такими, що встановлені на підставі всебічно досліджених доказів.
Крім того, суд першої інстанції констатувавши, що покупець квартири повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири, сплатила за придбану квартиру певну суму, зареєструвала своє речове право на зазначену квартиру в органах БТІ, даних, про те, що договір купівлі-продажу не визнавався відповідачами, позивачем суду не надано, а отже суд приходить до висновку, що позивач правомірне володіла нею.
Оскільки, сторонами дотримані всі передбачені законом умови укладення договору, тому відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року та ст.15 Закону України «Про товарну біржу» договір є таким, що відбувся з моменту його укладення та є укладеним з моменту реєстрації на біржі.
Судова колегія звертає увагу, що сторони дійсно уклали договір купівлі-продажу квартири у 1995 році у відповідності до законодавства, яке діяло на той час і повністю виконавши всі умови договору, не мали претензій щодо виконання суттєвих умов договору.
Зі змісту біржового договору вбачається відсутність потреби у його нотаріальному посвідченні.
Проте, незважаючи на це, укладений договір був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН». Тобто, незважаючи на відсутність нотаріального посвідчення, держава, здійснивши реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомості, тим самим визнала право на придбану квартиру за покупцем ОСОБА_4 .
Колегія суддів не погоджується з висновком суду про невідповідність обраного позивачем способу захисту прав у вигляді визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним і вважаючи, що відмова у задоволенні позову не позбавляє позивачку можливості звернення до суду з іншою формою захисту свого порушеного права, посилаючись на те, що сторонами дотримані всі передбачені законом умови укладення договору, з підстав того, що обрання способу захисту порушеного права належить позивачу.
Позивач визначилась з позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу дійсним, оскільки відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, яка входить до спадкової маси після смерті її матері, є єдиною перешкодою для нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Визнання права власності на спадкове майно за рішенням суду можливо у виключних випадках, зокрема у разі відсутності у нотаріуса можливості видати свідоцтво про право на спадщину взагалі.
В інших випадках, рішення суду за наявності відповідних підстав та доведеністю заяви (вимог) має усувати для належного і добросовісного спадкоємця перешкоди в отриманні у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину.
Більш того, апеляційним судом витребувана інформація з державного реєстру речових прав, з якої вбачається, що квартира  АДРЕСА_2 не зареєстрована (а.с. 81).
Також, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції керується аксіомою цивільного судочинства:«Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Наведеного суд першої інстанції не врахував і не встановивши належним чином всіх обставин справи, дійшов помилкового висновку про невідповідність обраного позивачем способу захисту.
Враховуючи наведене, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у позові, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 374, ст. 376 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 травня 2023 року – скасувати.
Прийняти постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним – задовольнити.
Визнати дійсним договір № 8710 купівлі-продажу нерухомого майна від 02 серпня 1995 року, а саме трикімнатної кватири житловою площею 33 кв.м., загальною площею 47,55 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 30 жовтня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова