Постанова
     Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 761/10539/23	 	
Номер провадження 22-ц/824/14302/2023	
Головуючий у суді першої інстанції Н. В. Пономаренко	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач        	
20 листопада 2023 року                                                                                                 місто Київ
                                   Справа № 761/10539/23
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Пасічник К. В.
 
сторони 
 
позивач             ОСОБА_1 
відповідач         ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Пономаренко Н. В., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,
 
у с т а н о в и в :
 
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова О. В., про розірвання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 21 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О. В., реєстровий номер 2276, скасування права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 та визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_1 .
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 21.07.2011 сторони уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , пунктом 3 якого передбачили, що продаж квартири вчинено за 3 985 550,00 грн, що еквівалентно було  500 000,00 доларам США за офіційним валютним обмінним курсом НБУ на момент укладення договору, які покупець повинен  був сплатити продавцю протягом трьох років та/або векселем частково або у повному обсязі.  У договорі зазначено, що сплата вартості квартири може здійснюватися покупцем поетапно або одноразовою виплатою. У зв`язку із невиконанням покупцем свого грошового зобов`язання за договором купівлі - продажу квартири 14.07.2014 сторони уклали договір про врегулювання розрахунку та збільшення строку позовної давності, яким обумовили порядок погашення заборгованості та встановили строк позовної давності до відносин, пов`язаних з виконанням договору купівлі-продажу квартири щодо оплати вартості проданої квартири. Оскільки в липні 2019 року строк виконання зобов`язання по оплаті вартості квартири спливав, позивач звернувся до відповідача з претензією про виконання умов договору. ОСОБА_4 визнала свої зобов`язання та просила продовжити термін на сплату коштів за квартиру ще на два роки, про що 10.07.2021 склала розписку про зобов`язання сплатити 500 000,00 доларів США за офіційним валютним обмінним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день сплати коштів протягом одного календарного року з дня видачі цієї розписки. Кінцева дата розрахунку між сторонами договору купівлі-продажу - 09 липня 2022 року. ОСОБА_2 здійснила два платежі 20.07.2021 - еквівалент 5 000,00 доларам США - 136 066, 00 грн, 13.01.2022 - еквівалент 3 000,00 доларам США - 83 121,90 грн. На звернення 01.02.2022 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 із вимогою виконання умов договору купівлі-продажу квартири, відповідач відповіла про відсутність у неї коштів на виконання умов договору.
Позивач вказує, що станом на березень 2023 року ОСОБА_2 не сплатила позивачу кошти за квартиру, яка була нею придбана 21.07.2011 в сумі, що є еквівалентом 492 000,00 доларам США та складає 98 % від суми договору та пропустила прострочення виконання обов`язку з розрахунку майже на 7 років, що є істотним порушенням умов договору і за таких обставин сторона позивача вважає, що єдиним ефективним способом захисту його прав як продавця  є застосування приписів ч. 2 ст. 651 ЦК України, а саме розірвання договору за рішенням суду.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманова О. В., про розірвання договору купівлі-продажу квартири відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд дійшов помилкового висновку про обраний позивачем неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки вимога про розірвання договору купівлі - продажу кваритири не  сприятиме відновленню порушених прав позивача. При цьому суд не врахував, що відповідачем визнано позов у суді першої інстанції. Апелянт вважає помилковим застосування судом першої інстанції правового висновку Великої Палати Вкрховного Суду у справі №916/667/18 до даних правовідносин, оскільки ним охоплюються різні сфери права. Судом не враховано, що відповідач частково виконала свої зобов`язання в частині розрахунку за договором купівлі - продажу (2%) та не заперечерувала проти заявлених позивачем вимог через неспроможність оплати вартості придбаної нею квартири. 
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивача відповідач ОСОБА_2 не скористалася.
У судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.  Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від учасників справи не надходило. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 15.11.2023.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.11.2023 прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог до ОСОБА_2 про скасування права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та визнання права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 . Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2023 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про скасування права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_1 визнано нечинним та закрито провадження у справі в цій частині позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в частині його перегляду апеляційним судом не відповідає.
Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Із матеріалів справи вбачається, що 21.07.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за яким ОСОБА_1 , громадянин Сполучених Штатів Америки - «продавець», від імені якого діяв ОСОБА_3 , продає та передає, та ОСОБА_2 , громадянка Російської Федерації, від імені якої діяв ОСОБА_5 , купляє та приймає квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно пункту 3 Договору купівлі продажу квартири від 21.07.2011 продаж квартири АДРЕСА_1 вчинено за 3 985 550,00 грн, що еквівалентно 500 000,00 доларам США за офіційним валютним обмінним курсом НБУ на момент укладення договору, які покупець повинен сплатити продавцю протягом трьох років та/або векселем частково або у повному обсязі. Сплата вартості квартири може здійснюватися покупцем частково або одноразовою виплатою.
Сторони узгодили умовами договору реєстрацію в КП БТІ права власності на квартиру за ОСОБА_2 до моменту проведення повного розрахунку між сторонами. Та у п. 9 цього Договору сторони визначили, що право власності на вищевказану квартиру виникає з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив суд розірвати укладений 21.07.2011 між сторонами договір купівлі - продажу спірної квартири, посилаючись на невиконання ОСОБА_2 умов договору щодо оплати вартості придбаної нею квартири, що визнавалося відповідачем.
Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних виомг про розірвання договору купівлі - продажу квартири суд першої інстанції виходив з того, що оскільки покупець отримала квартиру, але не здійснила її повну оплату в обумовлені строки, то за таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України. А тому суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту цивільного права.
Проте колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, є такими, що суперечать встановленим обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з положеннями частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
За частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві, крім неоплаченого, також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
При цьому вирішальне значення для застосування положення частини другої статті 651 ЦК України має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19.
Із матеріалів справи вбачається, що через несплату ОСОБА_2 грошових коштів за придбану у власність квартиру ОСОБА_1 направив їй письмову вимогу від 02.07.2014 про виконання умов договору.
У відповідь на вказану вимогу відповідачем було визнано наявність у неї боргу перед ОСОБА_1 за невиконання умов договору купівлі - продажу квартири від 21.07.2011 та надано зобов`язання позивачу про повну сплату вартості квартири у термін до 20.07.2019.
14.07.2014 сторони уклали договір про врегулювання розрахунків та збільшення строку позовної давності, яким узгодили, що вони встановлюють строк позовної давності на виконання умов договору купівлі-продажу вищевказаної квартири - 12 років. ОСОБА_2 визнає наявність у неї перед ОСОБА_1 боргу зі сплати вартості квартири у розмірі, що еквівалентно 500 000,00 грн і зобов`язання сплатити повну заборгованість до 20.07.2019. 
10.07.2019 позивач виклав претензію відповідачці щодо невиконання нею умов договору щодо його оплати в якому позивач рекомендує наполегливо сплатити повну вартість квартири.
У відповідь15.07.2019 відповідач повторно визнала наявну у неї заборгованість та  просила продовжити термін погашення заборгованості з оплати власності квартири на два роки до 14.07.2021.
Також судом встановлено, що 10.07.2021 ОСОБА_2 склала розписку, якою вона зобов`язувалася сплатити ОСОБА_1 заборгованість в сумі 500 000,00 доларів США за офіційним валютним обмінним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ на день сплати коштів протягом одного календарного року з дня видачі цієї розписки до 09.07.2022. Вказала, що ця розписка є гарантією оплати вартості квартири за договором купівлі-продажу від 21.07.2011.
20.07.2021 та 13.01.2022 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2  часткову оплату вартості вищевказаної квартири кошти, в сумі, еквівалентній 5 000,00 та 3 000,00 доларам США.
01.02.2022 ОСОБА_1 звертається з письмовою претензією до відповідача ОСОБА_2 з вимогою сплатити йому залишок від суми, яка погоджена між ними розпискою від 10.07.2021 та складає суму, еквівалентну 492 000,00 доларів США. Також, вказаною претензією позивач просить відповідача негайно виконати умови договору купівлі-продажу квартири, а у випадку неможливості оплати вартості квартири, вимагає розірвати договір купівлі-продажу квартири і повернути майно у його власність.
У відповідь на вказану претензію відповідач листом від 20.02.2022 повідомляє про отримання претензії та неможливість сплатити залишок заборгованості станом на лютий 2022 року та просить розглянути можливість відтермінування розрахунків на 5 років.
Отже встановленим є те, що покупець ОСОБА_2 отримала товар - нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 та здійснила часткову оплату за вказане нерухоме майно. При цьому ОСОБА_2 визнала свою неспроможність здійснити повну оплату за придбану нею у власність квартиру, у сумі еквівалентній 492 000,00 доларам США.
Вказані обставини свідчать про порушення ОСОБА_2 істотних умов договору купівлі - продажу квартири від 21.07.2011 в частині здійснення оплати вартості придбаної у власність квартири  АДРЕСА_1 .
Зокрема, 15.06.2023 відповідачем ОСОБА_2 подано заяву про визнання позову, що також доводить її неспроможність здійснити повну оплату за отриману у власність квартиру
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу по суті спору, не встановив чи містять матеріали справи належні та допустимі докази щодо можливості виконання відповідачем як стороною договору купівлі-продажу спірної квартири в частині внесення коштів за придбану у власність квартиру за цим договором, а також не враховано відсутність у відповідача бажання щодо збереження за нею спірної квартири, у зв`язку із чим нею було подано заяву про визнання позову.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, об`єктивний, повний та всебічний розгляд справи в значній мірі залежить від ефективного та всебічного дослідження судом доказів, які надаються сторонами конфлікту та аргументують їхню позицію по справі і тим самим надають суду можливість дослідити та перевірити обставини, викладені у позові та запереченнях сторін, що спричинили конфлікт та слугували підставою для звернення до суду за захистом порушеного права. Процес доказування та докази, які надаються в обґрунтування позиції сторін, використовуються сторонами для того, щоб довести свою позицію в конфліктних правовідносинах і захистити чи відновити свої права. І саме від якості та повноти  поданих доказів залежить майбутня позиція суду у вирішенні цього конфлікту між сторонами і прийняття мотивованого рішення. Доказування в цивільному процесі тісно пов`язане з реалізацією принципу цивільного судочинства «змагальності сторін». Змагальна форма процесу покладає тягар доказування на сторони і зняття із суду обов`язку по збиранню цих доказів самостійно. Суд у цьому випадку тільки надає оцінку доказам. Змагальні засади процесу визначають мотивацію поводження сторін у суді, тому що результат вирішення спору належить цілком від активності сторін. Такий спосіб організації судочинства зветься загальними засадами чи принципом змагальності.
Разом з тим, принцип змагальності сторін у цивільному процесі нерозривно пов`язаний і з принципом рівності сторін. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість розгляду справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V.,. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 pоку, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 з., п. 38). 
Таким чином, судом першої інстанції під час розгляду справи не в повній мірі виконано вимоги, передбачені процесуальним законодавством України, щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме вимоги статей 12, 76-81, 89 ЦПК України. 
Судом першої інстанції не враховано суттєве порушення покупцем умов договору купівлі - продажу квартири та відсутність у неї наміру залишити у своїй власності спірну квартиру, визнаши свою неплатоспроможність вартості придбаного нерухомого майна.
При цьому судом першої інстанції помилково застосовано до даних правовідносин правові позиції, викладену постановах Великої Палати Верховного Суду, оскільки такі всиновки стосуються інших правовідносин і не можуть бути застосовані у цій справі, оскільки на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, закріплена у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
Висновки у наведених судом першої інстанції справах та у справі, яка переглядається апеляційни судом, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у задоволенні вимог про розірвання договору купівлі - продажу не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування в цій частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог про розірвання договору купівлі - продажу від 21.07.2011, укладеного між сторонами.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При зверненні до суду із вимогою немайного характеру позивачем було сплачено судовий збір у сумі 1 703,60 грн, а при поданні апеляційної скарги судовий збір підлягав сплаті у розмірі 1 610,40 грн.
Таким чином, судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову до суду та апеляційної скарги на рішення суду підлягають стягненню з відповідача у розмірі 2 684,00 грн, що є пропорційним задоволеній позовній вимозі немайнового характеру та  задоволенні вимог апеляційної скарги в частині скасування ухваленого рішення судом першої інстанції про відмову у задоволенні позову про розірвання договору купівлі - продажу квартири.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 377, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2023 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про розірвання договору купівлі - продажу квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі - продажу квартири задовольнити.
Розірвати договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою Оксаною Володимирівною, реєстровий номер 2276.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Судді
                                                                                                     Л. Д.  Поливач
 
                                                                                                     А. М. Стрижеус
 
                                                                                                     О. І.  Шкоріна