ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1742/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 708/859/23 Категорія: 311000000 	Попельнюх А.О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року	м. Черкаси	

       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

       учасники справи: 
       позивач –  ОСОБА_1 ;
       відповідач – Медведівська сільська рада Черкаського району Черкаської області;
       особа, яка подала апеляційну скаргу – Медведівська сільська рада Черкаського району Черкаської області;

розглянувши у порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Медведівської сільської ради Черкаського району Черкаської області на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Медведівської сільської ради Черкаського району Черкаської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

       20.07.2023 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Медведівської сільської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
       В обґрунтування поданого позову зазначила, що розпорядженням сільського голови села Медведівка Іванченка А.О. за № 43/02-06 від 22.06.2023 вона була звільнена з посади директора Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України.
       Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 19.05.2023 вказане розпорядження було визнано незаконним та позивача було поновлено на посаді директора Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради. У задоволенні позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції було відмовлено.
       Постановою Черкаського апеляційного суду від 12.06.2023 вказане судове рішення в частині визнання незаконним розпорядження про звільнення ОСОБА_1 та її поновлення на посаді директора залишене в силі, а у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено у зв`язку із заявленням вказаної вимоги до неналежного відповідача. Під час ухвалення вказаного рішення судом апеляційної інстанції було зазначено, що відповідні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач має в подальшому заявляти до належного відповідача сільської ради.
       Судове рішення у частині поновлення на роботі було виконано 20.06.2023 шляхом видання сільським головою села Медведівка ОСОБА_2 розпорядження № 85/02-06, яким позивача було поновлено на попередній роботі. При проведенні розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 врахувала два повні місці роботи (січень та лютий 2023 року), загальну кількість робочих днів у вказаному періоду, що становить 42 дня, та визначила середньоденну заробітну плату у розмірі 1123,06 грн.
       За час вимушеного прогулу за період з 23.03.2023 по 20.06.2023 кількість робочих днів, протягом яких вона не мала можливості виконувати свої трудові обов`язки, становить 63 робочих дня. Тому, просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 70752,78 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.
       Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 – задоволено.
       Стягнуто з Медведівської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 березня 2023 року по 19 червня 2023 року (включно) в сумі 70752,78 грн. (сімдесят тисяч сімсот п`ятдесят дві гривні 78 коп.) з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України.
       Стягнуто з Медведівської сільської ради на користь державного бюджету судовий збір за розгляд справи у сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 коп.).
       Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 23584,23 грн. (двадцять три тисячі п`ятсот вісімдесят чотири гривні 23 коп.) з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством, допущено до негайного виконання.
       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вимушений прогул позивача ОСОБА_1 через незаконні дії роботодавця мав місце з 23.03.2023 по 19.06.2023 (включно). 
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Медведівська сільська рада Черкаського району Черкаської області подала апеляційну скаргу та просить рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2023 року скасувати, прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір в розмірі 1610 грн. 40 коп.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не врахував, що сільський голова діяв в межах своїх повноважень та чітко дотримувався встановлених судом обставин та вказівок. Тому, факт поновлення ОСОБА_1 на посаді 20 червня 2023 року та факт звільнення її з посади 21 червня 2021 року не є підтвердженням визнання неправомірних дій відповідача щодо звільнення позивача згідно розпорядження від 22 березня 2023 року.
       Вважає, що суд першої інстанції мав можливість та був зобов`язаний зупинити розгляд справи до розгляду Верховним Судом касаційної скарги Медведівської сільської ради на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 19 травня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду 12 липня 2023 року у справі № 708/447/2023, оскільки суб`єктний склад сторін, предмет та зміст позовних вимог у даних справах є ідентично-тотожний та стосується трудових правовідносин ОСОБА_1 та Медведівської сільської ради. Саме від правильності вирішення спору та прийняття остаточного висновку у справі № 708/447/2023 можливо правильно вирішити спір у справі № 708/859/23.
       Стверджує, що суд першої інстанції відкриваючи провадження у справі, помилково не залишив позовну заяву без руху з підстав несплати судового збору та відкривши провадження без сплати такого збору грубо порушив норми процесуального законодавства.
       Представник ОСОБА_1 – Новілова Т.Б. подала відзив на апеляційну скаргу та посилаючись на те, що апеляційна скарга не містить належних доказів того, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а скаржник не навів переконливих доказів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить апеляційну скаргу Медведівської сільської ради Черкаського району Черкаської області залишити без задоволення, а рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2023 – без змін.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
       Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Вказане судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
       Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
       Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявний спір між сторонами щодо правомірності звільнення ОСОБА_1 із займаної посади директора Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради вже був предметом судового розгляду, за наслідками розгляду якого Черкаським апеляційним судом постановлено рішення, яке станом на момент розгляду справи набрало законної сили, судом касаційної інстанції не скасовано, а тому відповідно в силу частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вказане рішення має преюдиційне значення та встановлені ним обставини звільнені від доказування.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що встановленими та доведеними обставинами є те, що 01.07.2020 між ОСОБА_1 та Медведівською сільською радою був укладений договір (контракт) про призначення позивача на посаду директора опорного закладу освіти «Медведівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів ім. М.Залізняка» Медведівської сільської ради Черкаської області строком на 6 років.
       Рішенням Медведівської сільської ради № 22-6/VІІІ від 04.10.2022 вказаний навчальний заклад був переіменований у Медведівський ліцей ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради Черкаської області та затверджено його Статут у новій редакції.
       Відповідно до Статуту вказаний заклад освіти є об`єктом комунальної власності Медведівської територіальної громади, засновником якого є Медведівська сільська рада.
       На підставі п. 4.2. Статуту засновник закладу освіти або уповноважена ним особа розриває трудовий договір (контракт) із керівником закладу освіти у порядку, визначеному законодавством та установчими документами закладу освіти.
       Розпорядженням сільського голови ОСОБА_2 № 43/02-06 від 22.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » її трудовий договір (контракт) від 01.07.2020 був достроково розірваний, а її звільнено із займаної посади за ініціативою роботодавця за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
       Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 19.05.2023 позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема визнано незаконним розпорядження сільського голови с. Медведівка Черкаського району Черкаської області Іванченка А.О. № 43/02-06 від 22.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено її на посаді директора Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради з 23.03.2023.
       Постановою Черкаського апеляційного суду від 12.07.2023 змінено рішення Чигиринського районного суду Черкаської області в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним розпорядження про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції даної постанови апеляційного суду, а також скасовано в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та в частині вирішення питання про стягнення судового збору.
       Під час вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд апеляційної інстанції зазначив, що наявними у справі доказами підтверджено, що роботодавцем ОСОБА_1 , який здійснює їй виплату заробітної плати, є саме Медведівська сільська рада. За таких обставин суд прийшов до висновку, що у позовних вимогах, заявлених до Медведівського ліцею ім. М.Залізняка про компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має бути відмовлено. Підставою такої відмови є звернення таких позовних вимог до неналежного відповідача, а не їх незаконність та необґрунтованість. Таким чином апеляційний суд прийшов до висновку, що відповідні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул позивачка має в подальшому заявляти до належного відповідача, яким є сільська рада.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконання рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 19.05.2023 у частині його допуску до негайного виконання розпорядженням сільського голови с. Медведівка ОСОБА_2 від 20.06.2023 «Про поновлення на посаді за рішенням суду ОСОБА_1 » позивач була поновлена на займаній посаді (а.с. 10). Факт її поновлення підтверджується також відповідним записом у її трудовій книзі за № 14 (а.с. 27).
       Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
       Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
       Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.
       Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
       Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України).
       Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України).
       Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
       При поновленні на роботі працівника, звільненого з порушенням норм законодавства, не залежно від ступеня такого порушення з боку роботодавця, по замовчуванню судом має стягуватися на користь працівника компенсація у виді середнього заробітку, що вбачається з приписів ч. 2 ст. 235 КЗпП України, з констатацією наявності у такого працівника вимушеного прогулу з вини роботодавця, який допустив незаконне звільнення.
       Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 10 Постанови від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України).
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, а саме, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано незаконним розпорядження сільського голови с. Медведівка Черкаського району Черкаської області Іванченка А.О. № 43/02-06 від 22.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено її на посаді директора Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради з 23.03.2023, вірно визначивши та застосувавши норми матеріального права, прийшов до законного та обґрунтованого висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню та вимушений прогул позивача ОСОБА_1 через незаконні дії роботодавця мав місце з 23.03.2023 по 19.06.2023 (включно).
Середній заробіток працівника визначається згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки про доходи від 31.03.2023 заробітна плата ОСОБА_1 у січні та лютому 2023 року була нарахована у розмірі по 23584,23 грн. щомісячно, що загалом становить 47168,46 грн. (23584,23 грн. х 2).
Загальна кількість робочих днів у січні та лютому 2023 році становила 42 дня.
Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за вказаний період становить 1123,06 грн. (47168,46 грн. / 42 дн.).
Вимушений прогул з 23.03.2023 по 19.06.2023 становить 63 робочих дня.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 70752,78 грн. (1123,06 грн. х 63 дн.).
Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стороною спірних правовідносин є саме Медведівська сільська рада Черкаського району Черкаської області, оскільки у своїй діяльності комунальні некомерційні підприємства та установи не наділенні повною самостійною відповідальністю у відносинах з третіми особами, а така відповідальність субсидіарно покладається на органи місцевого самоврядування, у віданні яких перебувають відповідні підприємства або установи.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 5023/4388/12.
       Стосовно доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції відкриваючи провадження у справі, помилково не залишив позовну заяву без руху з підстав несплати судового збору та відкривши провадження без сплати такого збору грубо порушив норми процесуального законодавства, колегія суддів зазначає наступне.
Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – періоду її незаконного відсторонення від роботи - є вимогою про стягнення заробітної плати (ст. 235 КЗпП України) і не підпадає під критерії, визначені ст. 117 КЗпП України, як спеціального виду відповідальності роботодавця при затримці розрахунку при звільненні, за яку сплачується судовий збір на загальних підставах.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 та від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19.
Таким чином, середній розмір заробітної плати за час незаконного відсторонення працівника від роботи за своїм змістом є заробітною платою, а отже позивач звільняється від сплати судового збору при поданні позову про її стягнення.
Беручи до уваги зазначене вище, недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав скаржника, які підлягають судовому захисту, а тому заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення колегією суддів апеляційного суду.
З урахуванням зазначеного вище, доводи апеляційної скарги колегією суддів оцінюються критично, оскільки є формальними, безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування в законного рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.
       Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). 
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Медведівської сільської ради Черкаського району Черкаської області слід залишити без задоволення, а рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2023 року – без змін.
       Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу Медведівської сільської ради Черкаського району Черкаської області – залишити без задоволення.
       Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2023 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 

       Судді