ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2023                                                  м. Дніпро Справа № 912/209/21 (912/1036/23)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Паруснікова Ю.Б. (доповідач), Коваль Л.А., Мороза В.Ф.,
секретар судового засідання Саланжій Т.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Стерпул Катерини Ігорівни на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 15.08.2023 у справі № 912/1036/23 (суддя Тимошевська В.В.), повний текст рішення складено 17.08.2023 
за позовом Приватного підприємства «Вісмут», м. Кропивницький, Кіровоградської області
до Фізичної особи-підприємця Стерпул Катерини Ігорівни, м. Кропивницький
про стягнення 788049,79 грн, 
в межах справи № 912/209/21
про банкрутство Приватного підприємства «Вісмут», м. Кропивницький, Кіровоградської області, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

16.05.2023 ліквідатор ПП «Вісмут» Христенко В.В. (позивач) звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до ФОП Стерпул Катерини Ігорівни (відповідач) про стягнення 788049,79 грн заборгованості, з якої: 398124,16 грн – сума безпідставно отриманих грошових коштів, 185220,25 грн – процентів за користування чужими грошовими коштами та 204705,38 грн – інфляційних втрат.
В обґрунтування підстав позову наведено посилання на ст. 625, 1048, 1212-1214 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та зазначено, що в ході здійснення повноважень ліквідатора виявлено переказ грошових коштів з банківського рахунку ПП «Вісмут» на рахунок ФОП Стерпул К.І. з призначенням платежу: «Оплата за послуги зг. рах. № 4103915 від 21.10.2019» та «Оплата за послуги зг. рах. № 75269965 від 22.10.2019». Однак, будь-які документи, які були підставою для перерахування коштів відсутні, що свідчить про безпідставність набуття таких коштів відповідачем.
Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 15.08.2023 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ФОП Стерпул К.І. на користь ПП «Вісмут» 398124,16 грн безпідставно набутих коштів, 42 506,57 грн процентів та 204705,38 грн інфляційних втрат, а також 9680,04 грн судового збору.
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду ФОП        Стерпул К.І. оскаржує його в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду.
В апеляційній скарзі ФОП Стерпул К.І. просить апеляційний господарський суд скасувати оскаржуване нею рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПП «Вісмут» - відмовити.
На думку скаржника при вирішенні справи на користь позивача суд не встановив фактичних обставин справи, не прийняв до уваги подані відповідачем докази, чим допустив порушення процесуального права, застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які не підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив незаконне рішення.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до наступних обставин:
- вирішуючи по суті спір у даній справі місцевий господарський суд не прийняв свідчення свідків, якими підтверджується факт справжності доказів, які поставлені судом під сумнів та не взяті до уваги;
- судом проігноровані доводи відповідача про те, що саме під впливом надзвичайної обставини (війни) у лютому 2022 року, останньою вчинено дії по знищенню оригіналів документів, на заміну яких лишилися лише відцифровані копії;
- судом не враховано висновки Верховного Суду від 15.05.2018 у справі              № 909/714/16 щодо підтвердження змісту документа іншими відомостями, якщо оригінал документа відсутній;
- не прийнявши до уваги факт наявності між сторонами укладеного договору, суд застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, які не підлягають застосуванню;
- відповідач вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про правові підстави та момент виконання зобов`язання відповідача з повернення грошових коштів та відповідно, момент нарахування санкцій за ст. 625 ЦК України, оскільки обов`язок виконання вимоги позивача про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та відповідний обов`язок виконання такої вимоги відповідачем могли виникнути лише після винесення судом відповідного рішення про встановлення факту безпідставного набуття грошових коштів, що узгоджується з правовими позиціями КЦС ВС від 11.08.2021 у справі                    № 344/2483/18, від 12.04.2023 у справі № 461/4066/21 та постанові КГС ВС від 27.03.2019 у справі № 905/1313/18.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Не погодившись з доводами та вимогами апеляційної скарги відповідача, арбітражний керуючий Христенко Вадим Васильович надав до апеляційного господарського суду відповідний відзив на апеляційну скаргу та просить судову  колегію ЦАГС залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у справі залишити без змін.
На переконання позивача, місцевий господарський суд вірно оцінив доводи сторін та їх обґрунтування з позиції належності та допустимості наявних в матеріалах справи доказів та, як наслідок, прийняв законне і справедливе рішення.
З посиланням на практику ВП ВС від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19 позивач зауважує на тому, що наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу такого письмового документа (частини п`ята - шоста статті 91 ГПК України).
За наведеною нормою не передбачено будь-яких виключень в залежності від причин відсутності оригіналів доказів, а тому пояснення відповідача щодо причин відсутності документів не впливають на застосування зазначеної норми.
Позивач вважає додані відповідачем до матеріалів справи завірені копії документів (договору від 21.10.2019 № 21/10/19 на туристичне обслуговування та акта приймання-передачі наданих послуг від 01.04.2020) сфальсифікованими.
Позивач також акцентує увагу на тому, що відповідач не наводить жодних пояснень щодо обраної ним системи оподаткування та дотримання відповідного порядку обліку документів і їх знищення з урахуванням вимог діючого законодавства у конкретному випадку.
Відповідач не довів перед судом неможливість забезпечення збереження документів з урахуванням обставин того, що м. Кропивницький та Кіровоградська область не входить до переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309.
Натомість, знищення документів без їх належного обліку та фіксації переліку знищених документів, ставить під сумнів показання свідка ОСОБА_1 , в яких чітко перераховано перелік документів, які було знищено за твердженням відповідача ще в кінці лютого 2022 року.
Посилання в заявах свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на укладення (наявність) договору чи надання послуг не є достатнім доказом укладання договору чи отримання (надання, замовлення) послуг за відсутності будь-якого документального підтвердження вчинення відповідних фактичних дій.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вчинення будь-яких дій з фактичного надання послуг та/або їх фактичного отримання чи замовлення їх позивачем. Долучені до справи платіжні доручення не містять посилань на будь-який договір, а рахунки з посиланням на які здійснювалась оплата, взагалі відсутні.
Відповідач не повідомив суду, які конкретно туристичні послуги ним надавалися та хто конкретно був отримувачем цих послуг, наприклад, готелем – у разі бронювання готелю, перевізником – у разі замовлення та придбання квитків тощо.
Позивач акцентує увагу колегії суддів ЦАГС на тому, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору від 21.10.2019 № 21/10/19 на туристичне обслуговування, відповідач є лише субагентом, тобто самостійно не здійснює надання туристичних послуг, а лише є представником іншої юридичної особи, яка в свою чергу здійснює безпосереднє надання туристичних послуг, а відповідно мала б мати у своєму розпорядженні вищевказані документи, які могли б підтвердити доводи відповідача щодо надання зазначених послуг. Разом з цим, апелянт не скористався вказаним способом доказування.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Постановою Господарського суду Кіровоградської області від 07.06.2022 ПП «Вісмут» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором ПП «Вісмут», з урахуванням ухвали від 31.01.2023, призначено арбітражного керуючого Христенка Вадима Васильовича (свідоцтво № 1538 від 17.07.2013).
16.05.2023 арбітражний керуючий Христенко В.В. звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до ФОП      Стерпул К.І. про стягнення суми 398124,16 грн – безпідставно отриманих грошових коштів, 185220,25 грн – процентів за користування чужими грошовими коштами  та 204705,38 грн – інфляційних втрат.
В позовній заяві арбітражний керуючий зазначає про те, що за результатами проведеної ним оцінки фінансово-господарської діяльності підприємства, в діях керівництва ПП «Вісмут» виявлено ознаки нераціонального ведення господарської діяльності, які призвели до збитковості підприємства банкрута.
Так, в ході здійснення своїх повноважень, арбітражним керуючим виявлено, що згідно банківських виписок по рахунку ПП «Вісмут», останнє здійснило грошові перекази на користь ФОП Стерпул К.І. (РНОКПП НОМЕР_1 ) на загальну суму 398124,16 грн, а саме:
- 21.10.2019 - 48 124,16 грн, з призначенням платежу: «Оплата за послугу     зг. рах. № 4103915 від 21.10.2019 без ПДВ»;
- 23.10.2019  - 20 000,00 грн, з призначенням платежу: «Оплата за послугу    зг. рах. № 75269965 від 22.10.2019 без ПДВ»;
- 01.11.2019 - 55 000,00 грн, з призначенням платежу: «Оплата за послугу     зг. рах. № 4103915 від 21.10.2019 без ПДВ»;
- 05.11.2019 - 75 000,00 грн, з призначенням платежу: «Оплата за послугу     зг. рах. № 4103915 від 21.10.2019 без ПДВ»;
05.11.2019 - 100 000,00 грн, з призначенням платежу: «Оплата за послугу      зг. рах. № 4103915 від 21.10.2019 без ПДВ»;
20.11.2019 - 100 000,00 грн, з призначенням платежу: «Оплата за послугу      зг. рах. № 4103915 від 21.10.2019 без ПДВ» (а. с. 21-24).
До справи також надано копії платіжних інструкцій № 48 від 21.10.2019, № 49 від 23.10.2019, № 69 від 01.11.2019, № 73 від 05.11.2019, № 72 від 05.11.2019,      № 83 від 20.11.2019 про сплату зазначених коштів з відміткою банку про їх виконання    (а. с. 25-30).
09.03.2023 з метою з`ясування підстав та умов перерахування спірних коштів, позивач звернувся до відповідача з вимогою, в якій просив надати належним чином засвідчені копії рахунків від 21.10.2019 № 4103915, від 22.10.2019              № 75269965 та інших документів (акти виконаних робіт/надання послуг тощо), які були підставою для здійснення платежів (а. с. 33-34).
Відповідь на вказану вимогу відсутня, а документи, які були підставою для здійснення платежів, не надано, що за твердженням позивача, свідчить про набуття ФОП Стерпул К.І. коштів без достатньої правової підстави. 
Крім того, на переконання позивача, здійснення спільної господарської діяльності між позивачем і відповідачем є неможливим, оскільки основним видом діяльності ПП «Вісмут» є вирощування зернових культур, а ФОП Стерпул К.І. - діяльність туристичних агентств, що не є пов`язаним між собою.
Позивач, з урахуванням відсутності будь-якого підтвердження правомірності перерахування ПП «Вісмут» грошових коштів у сумі 398124,06 грн, на рахунок ФОП Стерпул К.І., вважає вказані грошові кошти набутими та збереженими відповідачем без достатньої правової підстави, які просить суд стягнути з відповідача в порядку статей 1212-1214 ЦК України з нарахованими на них процентами за користування грошовими коштами з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 вказаного кодексу. 

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені главою 83 ЦК України, положення якої застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).
Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
В даному випадку майном є грошові кошти у сумі 398124,16 грн, які позивач просить стягнути з відповідача у зв`язку з їх перерахуванням позивачем на поточний рахунок відповідача за відсутності укладеного договору на туристичне обслуговування від 21.10.2019 № 21/10/19, тобто отримані ФОП Стерпул К.І. без достатніх правових підстав.
Частина 3 ст. 1212 ЦК України поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями Цивільного кодексу України, зокрема, на випадки виконання зобов`язання однією із сторін:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Таким чином, у випадку коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у справі № 922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі       № 910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15, яка підтримана Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 по справі № 910/13814/17.
Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.
Аналогічна правова позиція викладені в постанові Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 910/5027/18.
Згідно ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. 
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача її майна, що набуте поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції не заперечував проти отримання від позивача вказаних грошових коштів та вказав про укладення з ПП «Вісмут» договору на туристичне обслуговування, на виконання якого ФОП Стерпул К.І. надала туристичні послуги на загальну суму 398124,16 грн, в підтвердження чого надав господарському суду копії договору на туристичне обслуговування від 21.10.2019 № 21/10/19 та акт приймання-передачі наданих послуг від 01.04.2020 (а. с. 48-52), які позивач поставив під сумнів, зазначаючи      про те, що споживачем туристичних послуг може бути лише фізична особа, а договір не містить конкретних умов надання послуг, документи є сфальсифікованими, оскільки створені в період розгляду даної справи. 
З підстав викладеного позивач подав до суду клопотання про витребування оригіналів доказів в порядку ч. 6 ст. 91 ГПК України.
На виконання ухвали місцевого господарського суду від 26.07.2023 про витребування оригіналів доказів відповідач повідомив про відсутність у нього оригіналів витребуваних судом документів через їх знищення.
Наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу цього письмового документа (висновок щодо інтерпретації ст. 91 ГПК України викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/1336/19).
При цьому, за наведеною нормою не передбачено будь-яких виключень в залежності від причин відсутності оригіналів доказів, а тому пояснення відповідача щодо причин відсутності документів не впливають на застосування зазначеної норми.
З урахуванням не подання відповідачем на вимогу суду витребуваних оригіналів письмових доказів, колегія суддів вважає правомірним відхилення місцевим господарським судом в силу ч. 6 ст. 91 ГПК України поданих відповідачем копій письмових доказів, а саме договору на туристичне обслуговування від 21.10.2019 № 21/10/19 та акту приймання-передачі наданих послуг від 01.04.2020, як неналежних доказів.
При цьому, колегія суддів критично оцінює доводи скаржника про знищення всіх документів з початком військової агресії, оскільки такі пояснення, включаючи показання свідка ОСОБА_1 від 25.07.2023, не ґрунтуються на будь-якому законодавчому мотивуванні.
За приписами ч. 8 ст. 19 ГК України усі суб`єкти господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, виділені на окремий баланс, зобов`язані вести первинний (оперативний) облік результатів своєї роботи, складати та подавати відповідно до вимог закону статистичну інформацію та інші дані, визначені законом.
Порядок ведення обліку доходів, витрат та інших показників діяльності фізичної особи-підприємця залежить, зокрема, від видів діяльності та обраної системи оподаткування. 
Однак, скаржник не наводить жодних пояснень щодо обраної ним системи оподаткування та дотримання відповідного порядку обліку документів і їх знищення з урахуванням вимог законодавства у даному конкретному випадку.
Також скаржником не доведено неможливості забезпечити збереження документів з урахування обставин того, що м. Кропивницький та Кіровоградська область не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, на що доречно звернув увагу позивач по справі та врахував при розгляді справи місцевий господарський суд.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що знищення документів без їх належного обліку та фіксації переліку знищених документів, ставить під сумнів показання свідка ОСОБА_1 , в яких чітко перераховано перелік документів, які було знищено за твердженням відповідача ще в кінці лютого 2022 року.
Місцевим господарським судом встановлено відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження вчинення будь-яких дій з фактичного надання послуг та/або їх фактичного отримання чи замовлення позивачем, а відповідач не повідомив, які конкретно послуги ним надавалися, якими доказами підтверджено вчинення ним дій по наданню таких послуг при тому, що в залежності від характеру послуги, їх надання в окремих випадках може бути підтверджено й іншими особами. Наприклад, готелем - у разі бронювання готелю; перевізником - у разі замовлення та придбання квитків тощо. 
Отже, місцевим господарським судом вірно встановлено відсутність укладеного між ПП «Вісмут» та ФОП Стерпул К.І письмового договору на туристичне обслуговування або будь-якого іншого письмового договору про надання послуг, за яким було сплачено спірні грошові кошти та який в силу Закону України «Про туризм» є обов`язковим для укладення.
Долучені до матеріалів справи платіжні доручення, за якими перераховано грошові кошти з призначенням платежу: «За надані послуги згідно рахунків: від 21.10.2019 № 4103915 та від 22.10.2019 № 75269965 не містять посилань на будь-який договір, а рахунки, з посиланням на які здійснювалась оплата, в матеріалах справи відсутні.
Доводи скаржника про безпідставне не врахування місцевим господарським судом свідчень свідків ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , якими підтверджується факт справжності доказів, які поставлені судом під сумнів, колегія суддів відхиляє, оскільки саме лише посилання в заявах вказаних свідків на укладення (наявність) договору чи надання послуг не є достатнім доказом укладення договору чи отримання (надання, замовлення) послуг за відсутності будь-якого документального підтвердження вчинення відповідних фактичних дій з укладення договору, чи замовленню або наданню (отриманню) послуг.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Згідно ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Статтею 79 ГПК України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах   Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18
Колегія суддів ЦАГС наголошує, що відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до    ст. 74 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження існування договірних або будь-яких інших правовідносин, повернення безпідставно набутих коштів або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.
Оцінивши вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховавши стандарт «вірогідності доказів», колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження існування правових підстав для перерахування ПП «Вісмут» ФОП Стерпул К.І. спірних грошових коштів у сумі 398124,16 грн.
Верховний Суд у постанові від 26.01.2022 у справі № 924/1338/19 вказав, що до подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені        ст. 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.
З урахуванням викладеного в сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про безпідставне набуття відповідачем грошових коштів на загальну суму 398124,16 грн та наявності у зв`язку з цим правових підстав для їх повернення позивачу на підставі ст. 1213 ЦК України.
Доводи скаржника про неврахування місцевим господарським судом висновків Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 909/714/16 щодо підтвердження змісту документа іншими відомостями, якщо оригінал документа відсутній, колегія суддів відхиляє, оскільки обставини вказаної відповідачем справи не є релевантними до обставин даної справи, а відповідне судове рішення приймалося за іншої фактично-доказової бази.
Доводи скаржника щодо неправильного визначення місцевим господарським судом моменту, з якого у позивача виникає право для нарахування санкцій за      ст. 625 ЦК України, оскільки обов`язок виконання вимоги позивача про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та відповідний обов`язок виконання такої вимоги відповідачем могли виникнути лише після винесення судом відповідного рішення про встановлення факту безпідставного набуття грошових коштів, що узгоджується з правовими позиціями КЦС ВС від 11.08.2021 у справі № 344/2483/18, від 12.04.2023 у справі № 461/4066/21 та постанові КГС ВС від 27.03.2019 у справі № 905/1313/18, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України.
Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), а також у постанові Верховного Суду від 15.07.2021 у справі № 910/6053/19.
Як зазначалося вище, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження існування договірних або будь-яких інших правовідносин з позивачем, які б вказували на правомірність набуття грошових коштів. При цьому приписи ч. 1 ст. 1212 ЦК України, встановлюють обов`язок набувача безпідставно отриманого майна повернути таке майно відповідній особі. Такий обов`язок з повернення майна виникає з моменту, коли особа дізналася про безпідставність одержання цього майна.
Тобто ключовим у застосуванні норм, які регулюють кондиційні зобов`язання, є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, обов`язок з повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів у сумі 398124,16 грн настав у відповідача в момент, коли він дізнався про безпідставність одержання цього майна. Тобто, обставина про одержання коштів була відома відповідачу з моменту зарахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок в банківській установі, на який були перераховані кошти.
Отже, відповідач після отримання грошових коштів у сумі 398124,16 грн зобов`язаний був повернути їх позивачу одразу після їх надходження на рахунок, оскільки майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, що спростовує доводи скаржника про те, що відповідний обов`язок виконання такої вимоги відповідачем міг виникнути лише після винесення судом відповідного рішення про встановлення факту безпідставного набуття грошових коштів.
При цьому посилання скаржника на вищезазначену практику Верховного Суду, колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаних постановах йшлося про повернення безпідставно отриманих грошових коштів внаслідок визнання недійсними угод, в  той час, як у даній справі встановлено відсутність будь-яких правових підстав для набуття відповідачем грошових коштів.
Отже, позивачем правомірно визначено початок періоду прострочення з наступного дня останнього переказу за спірними транзакціями, коли грошові кошти підлягали поверненню через відсутність правових підстав для їх отримання – з 21.11.2019.
Оскільки з боку відповідача не оспорюються наведені в розрахунках позивача періоди та суми нарахованих процентів та інфляційних, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог арбітражного керуючого Христенка В.В. про стягнення з ФОП Стерпул К.І. суми 42506,57 грн – процентів за період з 21.11.2019 по 12.06.2023 та інфляційних втрат за період з грудня 2019 по травень 2023 на суму 204705,38 грн.
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вищевказані, встановлені судом обставини є достатніми для ухвалення судового рішення по даній справі. 

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні повно встановлені фактичні обставини справи, належним чином досліджено наявні в матеріалах справи докази, яким надана вірна правова оцінка у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому місцевий господарський суд дійшов правильних та обґрунтованих висновків про часткове задоволення позовних вимог.
Підстав передбачених ст. 277 ГПК України для скасування або зміни оскаржуваного відповідачем рішення, колегією суддів не виявлено.

7. Розподіл судових витрат.

У зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги судові витрати за її подання у відповідності до ст. 129 ГПК України слід покласти на відповідача по справі – ФОП Стерпул К.І.

Керуючись ст.ст. 129, 269-270, 275, 276, 281-282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Стерпул Катерини Ігорівни – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 15.08.2023 у справі № 912/1036/23 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30.11.2023.

Головуючий суддя                                                                      Ю.Б. Парусніков

Судді:                                                                                          Л.А. Коваль

 В.Ф. Мороз