КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Цукуров В.П.
Єдиний унікальний номер справи № 357/1317/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10705/2023
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
23 листопада 2023 року                                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  Мережко М.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський автобусний парк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 19 квітня 2023 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський автобусний парк», третя особа - ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,
встановив:
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі - «Позивач») звернувся до суду з даним позовом до ТОВ «Білоцерківський автобусний парк» (далі - «Відповідач»), третя особа - ОСОБА_2 (далі - «Третя особа») про відшкодування матеріальної шкоди.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого 13 серпня 2019 року ТСЦ 3242, позивачу належить транспортний засіб марки MERCEDES BENZ, модель 312, тип - загальний автобус D, рік випуску - 1999, колір білий, номер (шасі) кузова: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Між позивачем та публічним акціонерним товариством «Білоцерківський автобусний парк», правонаступником якого є відповідач, 14 серпня 2019 року було укладено Договір оренди вказаного транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дуб Н.М., зареєстрований в реєстрі за №1318 (далі - «Договір»).
Згідно з п. 4.1 Договору, строк оренди автомобіля становить один рік з                              14 серпня 2019 року до 14 серпня 2020 року.
На вказаний транспортний засіб 15 серпня 2019 року відповідач отримав тимчасовий реєстраційний талон серії НОМЕР_4 .
Під час перебування вказаного транспортного засобу в законному володінні та користуванні відповідача, за участю цього транспортного засобу та під керуванням третьої особи, 20 грудня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортний засіб отримав механічні пошкодження та був поміщений на територію Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУ НП в Житомирській області.
Ухвалою слідчого судді Ружинського районного суду Житомирської області від             26 грудня 2019 року на вказаний транспортний засіб було накладено арешт.
Вироком Попільнянського районного суду Житомирської області від                               20 липня 2020 року у справі №291/636/20, який набрав чинності 19 серпня 2020 року, арешт накладений ухвалою слідчого судді Ружинського районного суду Житомирської області скасований.
На території Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУ НП в Житомирській області,                 03 вересня 2020 року транспортний засіб на замовлення позивача був оглянутий судовим експертом Петрушанко В.Ф. на предмет пошкоджень, отриманих в результаті ДТП та був повернути працівниками поліції позивачу.
Згідно з висновком експертного дослідження №130 про визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням колісного транспортного засобу MERCEDES BENZ 312, реєстраційний номер НОМЕР_3 , складеного 09 вересня 2020 року експертом                 Петрушанко В.Ф., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля MERCEDES BENZ 312, реєстраційний номер НОМЕР_3 , складає 104 458,67 гривень.
Також, в зв`язку з оплатою послуг за виконану роботу по проведенню автотоварознавчого дослідження, позивач поніс додаткові витрати в розмірі 5 500,00 гривень.
Таким чином, загальний розмір матеріального збитку, заподіяного позивачу, в зв`язку з пошкодженням належного йому транспортного засобу, становить 109 958,67 гривень.
Позивачем, 18 листопада 2020 року було направлено на адресу відповідача претензію з вимогою про відшкодування матеріального збитку в сумі 109 958,67 гривень.
Однак, відповіддю №307 від 16 грудня 2020 року вказану претензію відповідач залишив без задоволення, оскільки вважає, що на підставі статей 1166, 1187, 1194                     ЦК України, заподіяну шкоду має відшкодовувати водій ОСОБА_2 , під керуванням якого сталася ДТП, а також АТ «СК «Країна», якою відповідальність відповідача була застрахована на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Позивач розцінює таку поведінку відповідача як спробу уникнути відшкодування завданої матеріальної шкоди.
Посилаючись на ст. ст. 11, 22, 509, 526, 610, 611, 614, 623, 779, 803 ЦК України, позивач просив суд тягнути з відповідача на його користь відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 109 958,67 гривень та понесені судові витрати.
 Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від                           19 квітня 2023 року позов задоволено. 
Стягнуто з ТОВ «Білоцерківський автобусний парк» на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 109 958,67 гривень та суму сплаченого судового збору у розмірі 1099,60 гривень
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач                  ТОВ «Білоцерківський автобусний парк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 19 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
У апеляційній скарзі вказує, судом першої інстанції не досліджено належним чином Договір оренди транспортного засобу, проігноровано той факт, що водій ОСОБА_2 повинен бути працевлаштований саме у позивача та за його дії повинен нести відповідальність саме позивач. 
Судом не досліджено обставин працевлаштування водія у позивача та його відповідальність за свій екіпаж. Сам по собі факт працевлаштування водія у позивача не створює та не повинно створювати додаткову відповідальність для відповідача, у тому числі за неналежне виконання позивачем своїх обов'язків згідно договору.
Зазначає, що позивач повинен був забезпечити транспортний засіб полісом/договором страхування, чого зроблено не було. Порушення позивачем умов договору та не укладання відповідного договору страхування не повинно створювати для відповідача додаткової відповідальності. 
Вважає, що суд проігнорував пункт Договору, який покладає обов`язок застрахувати  транспортний засіб, не дослідив наявність чи відсутність договору страхування, не відібрав у позивача пояснень з вищезазначених обставин.
Відхиляючи висновок судового експерта Єрмоленка О. № 13361/22-54 від                      19 грудня 2022 року та надаючи перевагу висновку експертного дослідження № 130 від              09 вересня 2020 року, судом першої інстанції проігноровано те, що останній висновок складений з порушеннями, які дають право не приймати його до уваги. 
Апелянт вважає, що всі наявні висновки в матеріалах справи складені з порушенням норм матеріального права та не можуть бути використані судом при визначенні розміру завданих збитків.
Враховуючи наведене вище, вважає рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 19 квітня 2023 року протиправним, прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права, прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та є такими, що підлягають скасуванню.
Пізніше, позивач подав заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі у розмірі 15000,00 гривень.
До заяви представником позивача додано копії наступних документів: договору про надання правничої допомоги №77 від 26 жовтня 2020 року; додатку №1 від                                 26 жовтня 2020 року до договору про надання правничої допомоги №77 від                             26 жовтня 2020 року; рахунку №77 від 14 грудня 2020 року; квитанції №NOAMX5217M від 14 грудня 2020 року; акту від 24 квітня 2023 року про надання правничої допомоги; рахунку №77/1 від 24 квітня 2023 року; квитанції про оплату №203320781 від                             24 квітня 2023 року.
Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2023 року заяву позивача про ухвалення додаткового рішення було задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Білоцерківський автобусний парк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 гривень
Не погоджуючись з вказаним додатковим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 08 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що позивачем не обґрунтовано належними доказами розмір понесених витрат на правову допомогу, оскільки надані договір та акти не містять порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», відсутні форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, об`єм витраченого часу кожним із адвокатів, що приймали участь у справі, виконану ними роботу, калькуляцію робочого часу, витраченого на конкретні процесуальні дії у справі. 
Окрім того, позивачем також не було надано детальний попередній розрахунок витрат на правову допомогу.
Враховуючи наведене вище, вважає рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 08 червня 2023 року протиправним, прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права, прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та є такими, що підлягають скасуванню.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є відшкодування шкоди у розмірі 109 958,67 гривень.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 19 квітня 2023 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 08 червня 2023 року не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Встановлено,  що між позивачем та відповідача було укладено договір оренди транспортного засобу, за умовами якого орендодавець передав орендарю у строкове платне володіння та користування, автомобіль марки: MERCEDES BENZ, модель 312, тип - загальний автобус D, державний номер НОМЕР_3 , рік випуску - 1999, колір білий, номер (шасі) кузова: НОМЕР_2 .
При передачі указаного транспортного засобу його було оглянуто орендарем. Недоліків чи дефектів, які перешкоджали його використанню за призначенням на момент огляду виявлено не було.
Згідно з умовами договору оренди строк оренди автомобіля становить один рік - з 14 серпня 2019 року до 14 серпня 2020 року.
Під час дії вказаного договору, 20 грудня 2019 року, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю указаного транспортного засобу та під керуванням третьої особи - ОСОБА_2 , який на момент ДТП перебував у трудових відносинах із відповідачем.
За наслідками ДТП об`єкт оренди отримав механічні пошкодження та був поміщений на територію Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУ НП в Житомирській області.
Вина третьої особи у даній ДТП встановлена вироком Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 липня 2020 року у справі №291/636/20, який набрав чинності 19 серпня 2020 року.
Після закінчення строку оренди указаного автомобіля та зняття з нього арешту, його було отримано позивачем від працівників поліції.
Вказані обставини сторонами у справі визнавалися, а тому за приписами                          ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як визначено ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Виходячи з положень вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ст. 803 ЦК України наймач зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані у зв`язку із втратою або пошкодженням транспортного засобу, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини.
Згідно з ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що заподіяну шкоду має відшкодувати відповідач, оскільки відповідно до вищенаведених приписів законодавства України, шкоду, завдану працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків відшкодовує відповідна юридична особа, якою у даній справі є відповідач - ТОВ «Білоцерківський автобусний парк».
Відповідно до Постанови Верховного Суду України у справі № 6-229цс14 від                 28 січня 2015 року відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. 
При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Водночас суд ураховує, що спеціальна норма матеріального права чітко встановлює обов`язок наймача відшкодувати збитки, завдані у зв`язку з втратою або пошкодженням транспортного засобу, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини.
Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем не було надано доказів, які б спростували доводи позивача та підтвердили доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі. В свою чергу, позивач надав достатньо доказів для підтвердження своєї позиції та доводів.
Тому апеляційний суд відхиляє доводи скарги відповідача та з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Вказаним рішенням питання про судові витрати на професійну правничу допомогу позивача судом не вирішувалось.
В подальшому, 05 травня 2023 року від представника позивача ОСОБА_1   - адвоката Мохонька К.М. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення та вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у даній справі у розмірі 15000,00 гривень. 
Відповідно до ч. 1 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;  судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Даний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення є вичерпним.
Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч.5 ст.270 ЦПК України).
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.
Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.
На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано копії наступних документів: договору про надання правничої допомоги №77 від 26 жовтня 2020 року; додатку №1 від 26 жовтня 2020 року до договору про надання правничої допомоги №77 від 26 жовтня 2020 року; рахунку №77 від 14 грудня 2020 року; квитанції №NOAMX5217M від 14 грудня 2020 року; акту від 24 квітня 2023 року про надання правничої допомоги; рахунку №77/1 від 24 квітня 2023 року; квитанції про оплату №203320781 від 24 квітня 2023 року.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач поніс витрати на надану йому правову допомогу під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 у загальному розмірі 15 000 гривень.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.48 постанови №10 Пленуму  Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Розподіляючи судові витрати, суд першої інстанції урахував складність справи, об`єм виконаних адвокатом робіт, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень, оскільки саме такий розмір правової допомоги є співмірним заявленим позовним вимогам.
Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в додатковому рішенні, вважає, що  суд мав достатньо доказів для стягнення витрат на правову допомогу під час ухвалення судового рішення.
Тому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачем не обґрунтовано належними доказами розмір понесених витрат на правову допомогу.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване додаткове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,
 
постановив:
 
Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський автобусний парк» - залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від 19 квітня 2023 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області  від     08 червня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                               М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                           Н.В. Поліщук
 
В.В. Соколова