справа № 359/7287/22                                                 головуючий у суді І інстанції Чирка С.С.
провадження № 22-ц/824/10652/2023    суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
 
       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

        06 листопада 2023 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Щавлінського С.Р.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя,-
 
В С Т А Н О В И В:
17.04.2023 року представник позивача звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, яку обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 11.10.2022 року пред`явлено позов до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Предметом спору є, зокрема транспортний засіб марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , колір:чорний, тип кузова: універсал, що перебуває у власності ОСОБА_1 . А також у власності відповідача перебуває квартира АДРЕСА_1 .
18.10.2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу №0744/2022/3462777, відповідач є родичем покупця транспортного засобу. Тому позивачка просить накласти арешт на даний транспортний засіб.
Враховуючи, що відповідач вже здійснив продаж транспортного засобу, знаючи, що він є спільною сумісною власністю майна подружжя, позивачка вважає що відповідач буде намагатись відчужити й квартиру третім особам, або в інший спосіб позбутись даного майна, що унеможливить подальше виконання рішення суду.
Тому ОСОБА_2 вважає, що до вирішення даного спору по суті та з метою збереження спірного майна є необхідним вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль та квартиру, оскільки існує загроза їх відчуження на користь третіх осіб.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , колір:чорний, тип кузова: універсал. Накладено арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду в частині накладення арешту на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , колір:чорний, тип кузова: універсал,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати ухвалу та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що спірний транспортний засіб належить на праві власності ОСОБА_1 , жодних позовних вимог до якого не заявлено. Наголошує, що  він не має статусу відповідача у цій справі. Тому оскаржувану ухвалу суду апелянт вважає незаконною та необґрунтованою, і такою, що порушує його право власності на транспортний засіб, та такою, що підлягає скасуванню.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції, не дослідивши всі обставини справи, задовольнив заяву позивача про забезпечення позову у виді арешту на транспортний засіб, чим порушив право власності ОСОБА_1 на транспортний засіб та приписи п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, які дозволяють накладення арешту виключно на майно саме відповідача, а не третьої особи. На думку апелянта, місцевий суд безпідставно зазначив в оскаржуваній ухвалі про забезпечення позову стороною виконавчого провадження відповідача, а не третю особу, оскільки відповідач жодного відношення до транспортного засобу не має.
Поряд з цим, зазначав, що виходячи з того, що забезпечення позову, а саме позовної вимоги щодо поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках спільного майна, набутого під час шлюбу, а саме транспортного засобу може бути здійснено за рахунок наявності у відповідача зазначеного транспортного засобу, з урахуванням даних обставин є неможливим, адже даний транспортний засіб перебуває у володінні третьої особи та позивачем не надано доказів того, що автомобіль знаходиться у володінні чи користуванні відповідача.
У доводах апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, де судом зазначено, що при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме мано та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачеві, тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі. Та на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 травня 2022 року у справі №760/32197/19,  де суд зазначив, що у вказаній справі вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру стосуються прав третьої особи, яка не с відповідачем у справі. При цьому забезпеченням позову захищаються законні права (інтереси) позивача у разі, коли відповідач діє недобросовісно. Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не третьої особи, і суд повинен виходити із наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги. Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норму процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Таким чином, з огляду на те, що апелянт не є відповідачем у справі №  359/7287/22, суд першої інстанції не звернув уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачеві, а належить третій особі, а позивач не заявила позовних вимог щодо оскарження підстав переходу права власності на автомобіль до третьої особи, апелянт вважає помилковим накладення арешту на майно, а саме транспортний засіб, який належить на праві власності апелянтові.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
20 липня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивачки на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У вказаному відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі оскаржувану ухвалу суду першої інстанції. При цьому, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у справі №916/2813/18 у постанові від 29 червня 2021 року, зазначав, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює у результаті і порушене право в той спосіб, який вона обрала. У свою чергу позивачка не має наміру повертати вказаний транспортний засіб собі, а лише бажає отримати еквівалент вартості свої частки. Відтак, представник позивачки вважає, що арешт, який накладений на транспортний засіб апелянта, є належною формою захисту інтересів позивачки, оскільки збереження його у власності ОСОБА_1 який є братом позивача, надасть можливість гарантувати сплату відповідачем вартості частки позивачці. А з огляду на те, що позивач вже один раз відчужив транспортний засіб, то у позивачки є підстави вважати, що і в подальшому транспортний засіб буде відчужений під час розгляду справи.
 
У судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. А ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив ухвалу скасувати, а заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.
 
Апелянт належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, що згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.
 
Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, так, як невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду та утруднити поновлення порушених прав позивача.
 
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
 
Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у пункті 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо.
 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
 
Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.
 
Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно.
 
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Згідно зі статтями 12,  81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Ураховуючи, що у поданій позовній заяві позивач просила суд поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках спільне майно, набуте під час перебування у зареєстрованому шлюбі, зокрема, автомобіль марки VOLKSWAGENPASSAT, 2016 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , тому накладення арешту на рухоме майно, що є предметом спору, є співмірним із заявленими позовними вимогами.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги, що з матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду з даним позовом 11 жовтня 2022 року. Натомість, під час перебування справи про поділ майна подружжя у суді відповідач, 18 жовтня 2022 року відчужив спірний автомобіль на користь свого брата ОСОБА_1 , у власності якого він перебував на час постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції.
Тому, на думку апеляційного суду, хоча майно, на яке накладено арешт, на час розгляду справи вже належить на праві власності не відповідачеві, а іншій особі у справі, а на стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не вирішує спір по суті та не може робити висновків щодо обґрунтованості позову, висновки суду першої інстанції щодо необхідності накладення арешту на автомобіль є цілком логічними і правильними, направленими на охорону інтересів позивача від недобросовісних дій з боку відповідача, які вже мали місце, тобто реально відбулися.
Крім того, можливість накладення арешту на майно, що знаходиться не лише у відповідача, але й інших осіб, передбачено пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 295/6291/20 (провадження № 61-13719св20).
Отже, колегія суддів  вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами,  реальну загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову внаслідок дій відповідача, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді, а спірне нерухоме майно,  щодо якого накладено арешт, є предметом спору.  
Апеляційний суд вважає, що таке втручання держави у право на мирне  володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Арешт майна полягає у позбавленні  можливості лише розпоряджатись цими об`єктами нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.
 
При цьому колегія суддів зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
 
Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.
 
Безконтрольне розширення кола осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цього спору може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду (таку правову позицію викладено і в постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року в справі № 910/5916/18, від 05 серпня 2019 року в справі № 910/16586/18, від 03 листопада 2020 року в справі №  910/7716/20).
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами є цілком обґрунтовані.
 
Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
 
Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 367/3628/21 (провадження № 61-14886св21).
 
Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                     Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова