УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 1-10/10
провадження № 51-6313ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року.
Суть питання
Суддя Київського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року повернув клопотання адвоката ОСОБА_4 , в якому ставилось питання про зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_5 , накладеного в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 та про зобов`язання Святошинського відділу ДВС м. Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчинити всі необхідні дії в межах компетенції для зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_5 , засудженого вироком Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2010 року за ч. 3 ст. 146, п.п. 3, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України.
Адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду касаційної інстанції зі скаргою, яку назвав апеляційною. Однак, беручи до уваги її зміст, а також те, що суд касаційної інстанції за чинним КПК України не здійснює апеляційного перегляду, Верховний Суд розглядає її як касаційну.
У своїй скарзі адвокат ОСОБА_4 , не погоджуючись з вищевказаною ухвалою та посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог адвокат ОСОБА_4 указує на те, що розгляд клопотання про зняття арешту апеляційний суд здійснив за його відсутності та його підзахисного, що на його думку є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Також вказує на те, що кримінальним процесуальним законодавством взагалі не передбачено такої процесуальної дії як повернення судом клопотань, які стосуються питань, пов`язаних із виконанням вироку. 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Як слідує з оскаржуваної ухвали, на виконання вироку Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2010 року стосовно ОСОБА_5 - 31 серпня 2011 року Апеляційним судом м. Києва видано виконавчий лист №1-10/10 про конфіскацію всього майна, що належить засудженому ОСОБА_5 в дохід держави.
26 березня 2015 року державним виконавцем відділу ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №1-10/10.
Постановою державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві ОСОБА_6 від 26 січня 2018 року накладено арешт на все майно ОСОБА_5 .
У ході примусового виконання виконавчого листа №1-10/10 встановлено, що у ОСОБА_5 відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, у зв`язку з чим 24 квітня 2018 року ОСОБА_6 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Проте, під час завершення виконавчого провадження № НОМЕР_1, державним виконавцем не було винесено постанови про зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_5 .
У зв`язку із чим сторона захисту звернулась до апеляційного суду з клопотанням про зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_5 , накладеного в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 та про зобов`язання Святошинського відділу ДВС м. Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчинити всі необхідні дії в межах компетенції для зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_5 .
Проте суддя Київського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року повернув вищевказане клопотання адвоката ОСОБА_4 , оскільки дійшов висновку, що вимоги, викладені у клопотанні не підлягають розгляду судом кримінальної юрисдикції.
Верховний Суд звертає увагу на те, що арешт майна було накладено не в межах кримінального провадження, а межах виконавчого провадження, у зв`язку з чим вирішення питання зняття арешту з майна не повинно розглядатися за правилами КПК України. 
Подібна ситуація була предметом розгляду у Великій Палаті Верховного Суду. Так, у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 383/493/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки: 
«Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України (далі - КВК України).
Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.
Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина перша статті 59 КК України).
Статтею 48 КВК України передбачено, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини перша, третя статті 49 КВК України).
Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині конфіскації майна, був Закон № 606-XIV.
Згідно з частиною другою статті 40-1 Закону № 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 40 цього Закону, повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.
Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункти 2-6 частини першої статті 40 Закону № 606-XIV).
У справі, яка переглядається, ОСОБА_7 у травні 2018 року звернувся до суду з цивільним позовом про скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку суду про конфіскацію майна, як додаткового покарання, оскільки на даний час виконавче провадження - відсутнє.
На час звернення з позовом та розгляду справи порядок судового оскарження урегульовано Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), відповідно до частини першої статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.
Тому необхідно розрізняти випадки звернення до суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (рішень, ухвал, постанов судів різних юрисдикцій) та в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні рішень інших органів (постанов, наказів, ухвал та інших документів), які є виконавчими документами і підлягають примусовому виконанню відповідно до статті 3 Закону № 1404-VIII.
Відповідно до частин першої, другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Враховуючи, що виконавчий лист був виданий на виконання вироку в частині конфіскації майна, а не на виконання судового рішення у цивільній справі, тому позовні вимоги ОСОБА_7 не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог статті 404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання.
Статтею 537 КПК України 2012 року (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) урегульовані питання, які вирішуються під час виконання вироків. Положеннями статті 539 КПК України 2012 року визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеними нормами закону не встановлено порядку скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку про конфіскацію майна як вид покарання. Відсутнє і посилання на можливість такого скасування за правилами ЦПК України.
Крім того, положеннями КПК України 2012 року (розділом VIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні.
Тобто суди дійшли помилкового висновку про те, що питання про зняття арешту може бути вирішене в порядку виконання вироку суду за правилами КПК України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
З огляду на те, що у ВДВС Бобринецького РУЮ на виконанні перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа від 15 травня 2008 року № 1-38, виданого на виконання вироку в частині конфіскації майна, відтак ОСОБА_7 як учасник виконавчого провадження на підставі положень статті 287 КАС України має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі за позовними вимогами  ОСОБА_7 про скасування арешту, накладеного на майно в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна, однак помилково вказали, що такі вимоги повинні розглядатися за правилами КПК України. ОСОБА_7 має право на звернення з такими вимогами до суду в порядку адміністративного судочинства.»
Крім того, подібних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 757/61236/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 586/77/17, від 22 січня 2020 року у справі № 823/564/17.
З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що ухвалу судді апеляційного суду про повернення клопотання адвоката ОСОБА_4 постановлено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, оскільки суддя апеляційного суду правильно дійшов висновку що вимоги, викладені у клопотанні не підлягають розгляду судом кримінальної юрисдикції. 
При цьому, оскільки апеляційний суд не здійснював апеляційний розгляд вказаного клопотання, а повернув його, Верховний Суд вважає безпідставним твердження адвоката ОСОБА_4 про незабезпечення його участі в суді апеляційної інстанції під час розгляду цього клопотання.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б становили підставу для скасування чи зміни судового рішення, у касаційній скарзі адвоката не наведено.
Інші твердження наведені ним у касаційній скарзі також не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення суду було постановлено з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке може поставити під сумнів його законність, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги адвоката.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                           ОСОБА_3