ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7568/23 Справа № 185/9511/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 8 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Максюти Ж.І.,
при секретарі - Шавкун Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку, зобов`язання вчинити дії та зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , Павлоградської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа – державний нотаріус Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Тимченко Ольга Миколаївна про визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, - 
В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним уточненим у ході розгляду справи позовом, посилаючись на те, що на підставі договорів купівлі-продажу від 21 жовтня 2011 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та приватизованої земельної ділянки за вказаною адресою, загальною площею 0,1000 га, для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1212400000:03:003:0144, про що 22 жовтня 2012 року виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку. 
На підставі свідоцтва про права власності на нерухоме майно від 04 березня 2014 року, вона є власником земельної ділянки площею 0, 0915 га з кадастровим номером 1212400000:03:003:0148. Отже, вона є власником земельної ділянки загальною площею, 1915 га.
Оскільки між нею та користувачем суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 виник спір стосовно меж належній їй земельної ділянки, у жовтні 2013 року звернулась до міської ради з приводу вчинення відповідачем перешкод у користуванні земельної ділянки, про що був складений акт від 05 грудня 2013 року рекомендаційного характеру. 
Позивач зазначає, що 08 липня 2016 року ОСОБА_2 здійснив самовільний захват частини земельної ділянки, встановивши нову металеву огорожу на відстані 0,45м від належного їй житлового будинку. 
Згідно плану земельної ділянки, виготовленого ДП «Центр ДЗК» станом на 28 липня 2016 року, загальна площа належної позивачу на праві власності земельної ділянки - 0,1000 га, фактичний розмір земельної ділянки – 0,0942 га, що свідчить про те, що ОСОБА_2 незаконно зайняв частину земельної ділянки, встановивши огорожу висотою 2 метри. Висота цієї огорожі перевищує встановлений норматив.
Отже, внаслідок порушеного права власності, вимушена звернутися до суду та просити суд усунути перешкоди у користуванні належної їй на праві власності земельної ділянки шляхом демонтажу самовільно побудованої металевої огорожі. 
У грудні 2017 ОСОБА_6 (правонаступниками якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ) звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 червня 2009 року є власником будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями,серед яких є гараж під літерою “Ж”, побудований згідно рішення виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 586 від 20 серпня 1982 року та узаконений рішенням Павлоградської міської ради №1308 від 23 грудня 2009 року, розташований на земельній ділянці загальною площею 2900 кв.м. 
Разом з тим вважає, що державний акт на право власності на земельну ділянку від 22 жовтня 2012 року та договір купівлі-продажу приватизованої земельної ділянки від 21 жовтня 2011 року винесені протиправно і мають бути визнанні недійсними, оскільки у колишнього власника було лише 906 кв.м, в той час, як в оспорюваних документах площа земельної ділянки АДРЕСА_1 протиправно була збільшена з 0,0906 га до 0,1000 га.
Будучи постійним землекористувачем земельної ділянки, ніколи будь якої згоди на вилучення земельної ділянки вона не надавала, тому просила визнати недійсними державний акт на право приватної власності на землю від 22 жовтня 2012 року та договір купівлі-продажу приватизованої земельної ділянки від 21 жовтня 2011 року. 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2023 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки сторонами суду не надано належних та допустимих доказів порушення меж земельних ділянок, як з боку ОСОБА_2 так і з боку ОСОБА_1 , а тому як первісний, так і зустрічний позов задоволенню не підлягають.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині вирішення первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не з`ясував всіх обставин у справі, у зв`язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні позову, не дослідивши належним чином надані на підтвердження позовних вимог докази, та не звернув уваги на те, що згідно плану земельної ділянки, виготовленого ДП «Центр ДЗК» станом на 28 липня 2016 року, загальна площа належної їй на праві власності земельної ділянки складає 0,1000 га, а фактичний розмір земельної ділянки 0,0942 га, що свідчить про те, що відповідач незаконно зайняв частину земельної ділянки, встановивши огорожу висотою 2 метри, чим порушив її права, оскільки самовільно використовує частину земельної ділянки, яка йому не належить.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати в частині вирішення зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин у справі, безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову, не дослідивши належним чином надані на підтвердження позовних вимог докази та не звернув уваги, що площа земельної ділянки АДРЕСА_1 була протиправно збільшена з 0,0906 га до 0,1000 га, оскільки на підставі державного акта, виданого виконавчим комітетом на вказану земельну ділянку 13 січня 1999 року, її загальна площа складала 0,0906 га, тому ОСОБА_1 порушує його права, як користувача суміжної земельної ділянки.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області просило залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що 21 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3 . 
Право власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано Колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 03 листопада 2011 року. 
Також, 21 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу приватизованої земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1212400000:03:003:0144. 
На підставі договору купівлі-продажу приватизованої земельної ділянки від 21 жовтня 2011 року № 2-2977 ОСОБА_1 22 жовтня 2012 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки – для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 1212400000:03:003:0144. 
27 лютого 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку, номер запису про право власності: 4874228. 
Павлоградським міськрайонним виробничим відділом Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» згідно договору №12-22-02-2317 від 19 березня 2012 року розроблено технічну документацію із землеустрою щодо переоформлення права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . 
Ця технічна документація містить акт встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), складений працівниками Держкомзему за участю голови квартального комітету, підписаний суміжними землекористувачами, у тому числі ОСОБА_6 . За змістом цього акту зауважень з боку представників та суміжних землекористувачів при встановленні меж земельної ділянки не надійшло. Дати складання цього акту та площі земельної ділянки не зазначено, відповідні графи у бланку не заповнені. Також працівниками Держкомзему складений кадастровий план земельної ділянки з таблицею ліній та дирекційних кутів та план встановлених меж земельної ділянки. 
На підставі договору № 12-22-01-2316 від 19 березня 2012 року Павлоградським міськрайонним виробничим відділом Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» складено технічну документацію із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .
19 березня 2012 року на виконання завдання на розробку технічної документації комісією у складі інженера Павлоградського міськрайонного виробничого відділу ДРФ ДП «Центр ДЗК» ОСОБА_7 , начальника відділу Держкомзем у м.Павлограді Стєкольникова Г.М., власника земельної ділянки ОСОБА_1 та суміжних землекористувачів (в тому числі ОСОБА_6 ) складено акт відновлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно цього акту встановлено та погоджено в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки, що передається у власність площею 0,0915 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зауважень з боку представників та суміжних землекористувачів при встановленні меж земельної ділянки не надійшло. Поворотні точки межі земельної ділянки в кількості 6 штук передаються на зберігання землевласнику. 
04 березня 2014 року реєстраційною службою Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1212400000:03:003:0148 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0915 га, розташовану у АДРЕСА_1 , та 27 лютого 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку. 
Таким чином ОСОБА_1 на праві власності належать дві земельні ділянки з кадастровими номерами 1212400000:03:003:0144, 1212400000:03:003:0148, розташовані у АДРЕСА_1 .
Крім того, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та суміжним землекористувачем ОСОБА_2 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 , протягом тривалого часу існує суперечка щодо межі земельних ділянок, останнім самовільно перенесено огородження, з приводу чого ОСОБА_1 зверталася до поліції. 
Рішенням Павлоградської міської ради від 23 грудня 2013 року затверджено акт №46 від 05 грудня 2013 року виїзного засідання узгоджувальної комісії з питань розгляду земельного спору з приводу землекористування між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . 
Згідно цього акту комісією міської ради встановлено, що земельна ділянка АДРЕСА_1 – приватизована. Землевласник ОСОБА_1 повідомила, що має намір встановити огорожу між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , але суміжний землекористувач ОСОБА_6 не дає згоду на встановлення даної огорожі. Комісією рекомендовано землевласнику ОСОБА_1 використовувати земельну ділянку в межах та розмірах згідно державних актів на право приватної власності, у разі необхідності відновлення межі земельної ділянки звернутися до ліцензованої підрядної організації. Також комісією рекомендовано землевласнику ОСОБА_1 встановити огорожу згідно державного акту на право приватної власності. 
Земельна ділянка, якою користується ОСОБА_2 не приватизована. На цій земельній ділянці був побудований гараж, узаконення будівлі було дозволено рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 1308 від 23 грудня 2009 року.
Відповідність технічної документації із землеустрою вимогам діючого законодавства може бути встановлена за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою, як зазначено у постанові Верховного Суду від 07 червня 2022 року у справі №599/1466/19.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частинами першою, другою статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частиною третьою статті 152 ЗК України визначено способи захисту прав на землю. Проте, визначений перелік не є вичерпним.
Згідно зв статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Аналіз вказаних норм вказує на можливість захисту права осіб на землю у будь-який спосіб, якщо такий спосіб є ефективним та не суперечить вимогам Закону.
Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Статтею 126 ЗК України передбачено, що державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.
Частиною першою статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗК України).
Частиною першої статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» яка кореспондується з положеннями статті 193 ЗК України, визначено поняття Державного земельного кадастру, відповідно до якого – це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Статтею 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що Державний земельний кадастр базується на таких основних принципах: об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону тощо.
Згідно зі статтею 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок – у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) – у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь – у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.
Згідно з частиною третьою статті 79-1 Земельного кодексу України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Стаття 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» регулює питання державної реєстрації земельних ділянок. Вказана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (частина четверта ), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (частина шоста) та випадки скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором (частина десята).
Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
Частинами другою, десятою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).
З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог, оскільки вирішення питання про наявність або відсутність порушень при визначенні меж земельної ділянки та її площі необхідні спеціальні знання з геодезії та землеустрою, визначення межі і площі земельної ділянки, а також їх відповідність правовстановлюючим документам можливо у рамках проведення земельно-технічної експертизи, а сторонами не надано експертних висновків із зазначеного питання, які б відповідали вимогам статті 102 ЦПК України, таким чином позовні вимоги задоволенню не підлягають, через їх недоведеність належними та допустимими доказами у справі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення первісних та зустрічних позовних вимог.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що загальна площа належної їй на праві власності земельної ділянки складає 0,1000 га, тоді як фактичний розмір земельної ділянки 0,0942 га на підставі складеної технічної документації, підтверджує незаконне зайняття саме ОСОБА_2 належної її частини земельної ділянки, а тому висновки суду про відмову у задоволенні позову саме з підстав його недоведеності, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки визначення межі і площі земельної ділянки, а також їх відповідність правовстановлюючим документам можливо у рамках проведення земельно-технічної експертизи, в той час, як своїм правом на заявлення клопотання про призначення експертизи ОСОБА_1 не скористалася ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не в повній мірі встановлені дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що фактичні межі земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не співпадають з межами, що внесені до державного земельного кадастру, підтверджується топографо-геодезичною зйомкою земельної ділянки, проведеною ФОП ОСОБА_8 , на що суд першої інстанції не звернув уваги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять висновку судової експертизи щодо порушення меж земельної ділянки, а надані оформленні матеріали аерофото та топографо-геодезичної зйомки земельної ділянки виконаної ФОП ОСОБА_8 не є належним та допустимим доказом у розмінні норм цивільно-процесуального законодавства, оскільки не відповідають положенням статті 102 ЦПК України.
Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом не в повній мірі встановлені дійсні обставини справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Посилання скаржників на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні як первісних та зустрічних позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, що мають за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Ж.І. Максюта