Постанова
Іменем України
19 жовтня 2023 року
м. Київ
Справа № 9901/337/21
Провадження № 11-92заі23
Велика Палата Верховного Суду у складі
головуючого судді Уркевича В. Ю.,
судді-доповідачаГриціва М. І.,
суддів Банаська О. О., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Григор`євої І. В., Гудими Д. А., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Лобойка Л. М., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткача І. В., Шевцової Н. В.
за участю секретаря судового засідання Біляр Л. В.,
представників позивача - адвокатів Голованя І. В., Кунянського С. М., 
представника відповідача - Мовіле О. С.
розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 (далі - позивач) до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
за апеляційною скаргою позивача на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 травня 2023 року, ухвалене колегією суддів у складіЖука А. В., Єресько Л. О., Мартинюк Н. М., Мельник-Томенко Ж. М., Данилевич Н. А.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1.           ІНФОРМАЦІЯ_2 року Президент України в інтерв`ю повідомив, зокрема, що «з терористами, сепаратистами ОСОБА_2 торгував, заробляв разом з п`ятим президентом», «ймовірно разом з колишнім президентом вони це робили і заробляли». Позивач (Президент України у 2014 - 2019 роках) вважав, що ті слова його стосувалися, а чинний Президент України ухиляється оприлюднити в повному обсязі наявну у нього публічну інформацію, отриману від Служби безпеки України, розвідувальних органів або будь-яких інших осіб щодо позивача. Внаслідок такого ухилення протиправно обмежений доступ позивача до достовірної, точної та повної публічної інформації щодо нього, яка є у володінні відповідача. Тому позивач звернувся до адміністративного суду з вимогами визнати протиправною бездіяльність Президента України, яка полягає у неоприлюдненні згаданої в інтерв`ю публічної інформації, а також зобов`язати відповідача оприлюднити цю інформацію, що становить суспільний інтерес.
2.           Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, бо позивача не можна вважати запитувачем інформації (він не вчинив дій, спрямованих на її отримання від Президента України). Крім того, ця інформація перебуває за межами управлінської діяльності відповідача, не є публічною та обов`язковою до оприлюднення. Із таким рішенням позивач не погодився. В апеляційній скарзі стверджував, що статус запитувача не залежить від вчинення ним дій, спрямованих на отримання інформації; остання є публічною (хоч і не такою, яка обов`язкова до оприлюднення), бо відповідач отримав її у зв`язку з реалізацією повноважень, які закріплені в Конституції України. Також вважав, що самопредставництво Президента України не можуть здійснювати працівники його Офісу.
3.           Велика Палата Верховного Суду мала, зокрема, з`ясувати, чи довів позивач порушення його прав на оприлюднення й отримання доступу до достовірної, точної та повної публічної інформації, що його стосується, і щодо якої відповідач висловився в інтерв`ю. Вирішила загалом погодитися із відмовою суду першої інстанції у задоволенні позову, хоч і дещо з інших мотивів.
(2) Зміст позовної заяви
4.           18 серпня 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив:
4.1.       Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неоприлюднення наявної в нього публічної інформації, що становить суспільний інтерес, про яку він стверджував в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, оприлюдненому в мережі Інтернет за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме інформації від Служби безпеки України, розвідувальних органів України або будь-яких інших осіб щодо позивача, на підставі якої відповідач стверджував, що з «терористами, сепаратистами ОСОБА_2 торгував, заробляв разом з п`ятим президентом», «ймовірно разом з колишнім президентом вони це робили і заробляли».
4.2.       Зобов`язати відповідача оприлюднити наявну в нього публічну інформацію, що становить суспільний інтерес, про яку він стверджував в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, оприлюдненому в мережі Інтернет за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме інформацію від Служби безпеки України, розвідувальних органів України або будь-яких інших осіб щодо позивача, на підставі якої відповідач стверджував, що з «терористами, сепаратистами ОСОБА_2 торгував, заробляв разом з п`ятим президентом», «ймовірно разом з колишнім президентом вони це робили і заробляли».
5.           Мотивував позовну заяву так:
5.1.       ІНФОРМАЦІЯ_2 року відповідач дав інтерв`ю телеканалу «1+1». Серед іншого сказав, що «ми не мали плівок, ніхто не чув їх, але було багато різної інформації від Служби безпеки, розвідки. Ми просто розуміємо, як це відбувалось. Що з терористами, сепаратистами ОСОБА_2 торгував, заробляв разом з п`ятим президентом», «ймовірно, разом з колишнім президентом вони це робили і заробляли». До того ж, в інтерв`ю відповідач зазначив, що його впевненість стосовно сказаного базується на певних фактах та інформації, яку він має.
5.2.       Відповідач не зазначив жодної конкретики з приводу сказаного. Фактично він повідомив необмеженому колу осіб, що має інформацію, яка становить суспільний інтерес. Адже відомості, які начебто підтверджують такі кричущі порушення закону позивачем, безумовно є суспільно необхідною інформацією.
5.3.       Відповідач як суб`єкт владних повноважень та розпорядник інформації не оприлюднив повну інформацію щодо позивача, чим порушив пункту 1 частини першої статті 3, частину першу статті 10, пункт 6 частини першої статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI).
5.4.       Відповідач фактично визнав, що у його володінні як суб`єкта владних повноважень, розпорядника публічної інформації є відображена та задокументована певними засобами на певних носіях інформація про випадки порушення закону позивачем. Однак відповідач ухилився від її оприлюднення, хоча вона, вочевидь, становить суспільний інтерес.
5.5.       Бездіяльність відповідача щодо неоприлюднення відповідної інформації порушує права позивача, зокрема, знати, які відомості про нього та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються.
(3) Зміст рішення суду першої інстанції
6.           17 травня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Обґрунтував рішення так:
6.1.       Позивач не є запитувачем інформації за змістом норм Закону № 2939-VI. Позивач не підтвердив, що надсилав відповідачу запити про надання повної та достовірної інформації або виправлення неточної інформації.
6.2.       Відомості, які позивач просив оприлюднити, відсутні у переліку інформації, яку розпорядники зобов`язані оприлюднювати, відповідно до норм Закону № 2939-VI.
6.3.       «Вказана інформація перебуває за межами будь-якої управлінської діяльності відповідача у сфері доступу до публічної інформації, що виключає безумовний обов`язок останнього оприлюднювати інформацію, яку бажає отримати позивач».
6.4.       «Інтерв`ю публічного діяча та висвітлена в ньому інформація за своєю сутністю не є виконанням саме публічно-владних управлінських функцій, у тому числі щодо позивача».
6.5.       Доводи позивача щодо неналежного оформлення повноважень представника відповідача стосуються питання законності Указу Президента України № 162/2020 від 30 квітня 2020 року «Про забезпечення самопредставництва Президента України та створених ним допоміжних органів і служб у судах України» (далі - Указ № 162/2020), тобто акта та дій, які не є предметом цього спору.
(4) Зміст апеляційної скарги
7.           14 червня 2023 року позивач подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове - про задоволення позову.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
8.           Позивач мотивував апеляційну скаргу так:
8.1.       Висновок суду про те, що позивач не є запитувачем, не ґрунтується на визначенні поняття «запитувач» за Законом № 2939-VI. Запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень (пункт 1 частини першої статті 12 Закону № 2939-VI). Закон не ставить наявність статусу запитувача у залежність від вчинення особою будь-яких дій. 
8.2.       За змістом статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується двома рівнозначними способами: систематичним й оперативним оприлюдненням інформації (зокрема, «будь яким іншим способом») і наданням інформації за запитами. Тому оприлюднення інформації суб`єктом владних повноважень є способом забезпечення доступу до неї, як і надання її за запитом.
8.3.       Таке оприлюднення має відбуватися із одночасним виконанням обов`язку оприлюднювати саме достовірну, точну та повну інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI). Позивач не заперечує, що інформація, яку він просить оприлюднити, не належить до переліку, передбаченого статтею 15 Закону № 2939-VI. Однак обов`язок оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію встановлено не лише щодо інформації, передбаченої тим переліком чи іншими законами, а щодо будь-якої інформації, яку поширюють розпорядники.
8.4.       Суд першої інстанції не звернув уваги на другий фрагмент визначення поняття «публічна інформація» у частині першій статті 1 Закону № 2939-VI. Не врахував, що публічною є будь-яка інформація, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, незалежно від того, чи була вона отримана або створена в процесі виконання їх відповідних обов`язків. Відповідач вказав, що інформацію щодо позивача він отримав від Служби безпеки та розвідки. Це означає, що отримання такої інформації відбулося у порядку реалізації повноважень Президента України, передбачених пунктом 17 частини першої статті 106 Конституції України, за яким Президент є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України та здійснює керівництво у сферах національної безпеки й оборони держави. Тому зазначена інформація щодо позивача, отримана відповідачем, відповідає визначенню поняття публічної інформації.
8.5.       Суд не мав обмежуватися самим посиланням на те, що Указ № 162/2020 є чинним, а мав дослідити цей Указ на відповідність Конституції та законам України у тому обсязі, що стосується цієї справи.
(2) Позиція відповідача щодо доводів апеляційної скарги
9.           14 липня 2023 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу. Просив залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Навів доводи, які аналогічні мотивам рішення суду першої інстанції.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Оцінка аргументів позивача та висновків суду першої інстанції
(1.1) Чи міг позивач претендувати на отримання як публічної тієї інформації, яку відповідач згадав в інтерв`ю?
10.        Позивач стверджував, що його право на доступ до публічної інформації про нього порушує протиправна бездіяльність відповідача, який оприлюднив в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року недостовірну, неточну та неповну інформацію. Така бездіяльність, на думку позивача, полягала у неоприлюдненні наявної у відповідача достовірної, точної та повної публічної інформації, про яку він стверджував в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, і яку, як можна було зрозуміти зі змісту інтерв`ю, отримав щодо позивача від Служби безпеки України, розвідувальних органів України або будь-яких інших осіб під час виконання повноважень Президента України. Стверджував, що через те, що відповідач ухиляється від оприлюднення відповідної інформації, позивач позбавлений можливості реалізувати права, зокрема, вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе.
11.        Суд першої інстанції зазначив, зокрема, що позивач не є запитувачем інформації за змістом Закону № 2939-VI; інформація, висвітлена в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, яка його цікавить, не є публічною, бо «перебуває за межами будь-якої управлінської діяльності відповідача у сфері доступу до публічної інформації» і не належить до такої, яка є обов`язковою до оприлюднення. Відповідач із цими аргументами погодився.
12.        Велика Палата Верховного Суду теж погоджується з рішенням суду першої інстанціїу частині відмови у позові, але з дещо інших мотивів. По-перше, у справі немає жодних даних ні про те, що інформація, про яку сказав відповідач у тому інтерв`ю, є задокументованою (а саме задокументований характер є ознакою публічної інформації), ні про те, що відповідач отримав її від органів влади України під час здійснення повноважень Президента України (а не до того, як був обраний на цей пост) або має її у володінні саме як Президент України. Тобто немає доказів того, що відповідач є розпорядником відповідної інформації як суб`єкт владних повноважень. По-друге, позивач не зробив спробу отримати від відповідача ту публічну інформацію, яка його, як він вважав, стосується. З огляду на зібрані у справі докази відсутні підстави вважати, що позов можна задовольнити.
13.        Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина перша статті 55 Конституції України).
14.        Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (частина перша статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)).
15.        В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абзаци перший і другий частини другої статті 77 КАС України).
16.        Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у спірних правовідносинах позивач не довів ту бездіяльність відповідача, про яку стверджував, і її протиправність, а відповідач не надав суду підтвердження наявності чи відсутності у нього задокументованої інформації щодо позивача, в отриманні якої останній був зацікавленим.
17.        Згідно з преамбулою до Закону № 2939-VIцей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
18.        Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (стаття 1 Закону № 2939-VI).
19.        Президент України є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України, здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави (фрагмент пункту 17 частини першої статті 106 Конституції України).
20.        За змістом пункту 2 частини першої статті 12 та пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI Президент України як орган державної влади є розпорядником публічної інформації.
21.        Суд першої інстанції зазначив, що «інтерв`ю публічного діяча та висвітлена в ньому інформація за своєю сутністю не є виконанням саме публічно-владних управлінських функцій, у тому числі щодо позивача». Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що власне виконанням таких функцій не є ні інтерв`ю (як метод збирання інформації, що полягає у бесіді інтерв`юера з респондентом), ні «висвітлена в ньому інформація». Проте зауважує, що однією з публічно-владних управлінських функцій є оприлюднення публічної інформації її розпорядником-органом державної влади. Механізм цього оприлюднення (інтерв`ю, коментар, виступ, публікація тощо), як і використані для цього засоби (друковані видання, вебсайти, соціальні мережі, інші медіа тощо), для застосування приписів Закону № 2939-VI значення не мають. Стаття 5 цього Закону допускає можливість оприлюднення публічної інформації будь-яким способом, що, вочевидь, не виключає її оприлюднення під час інтерв`ю.
22.        Одним із проблемних питань справи було те, чи оприлюднив відповідач під час інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року частково (за оцінкою позивача, - недостовірно, неточно, неповно) публічну інформацію. Іншим, хоч і пов`язаним із попереднім, проблемним питанням, яке фактично поставив позивач, було те, чи означають слова в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року «було багато різної інформації від Служби безпеки, розвідки» наявність у відповідача публічної інформації, яку він отримав від відповідних органів влади України, або такої, що перебуває у його володінні як суб`єкта владних повноважень. Інакше кажучи, чи означають ті слова відповідача, що він є розпорядником публічної інформації у сенсі Закону № 2939-VI.
23.        Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що однією з обов`язкових ознак публічної інформації за змістом частини першої статті 1 Закону № 2939-VI є її задокументований характер, а також або створення, або отримання суб`єктом владних повноважень у процесі виконання саме його обов`язків, або знаходження у володінні цього суб`єкта з інших підстав. Розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована / відображена на матеріальних носіях (див. mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/22/20 (пункт 53)).
24.        У матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що згадана у прохальній частині адміністративного позову інформація є задокументованою. Відповідач не підтвердив таку її ознаку, а зі змісту його інтерв`ю неможливо встановити ні те, що вона була задокументованою, ні те, що респондент отримав її після обрання на пост Президента України. Тому на підставі оцінки наданих сторонами доказів неможливо виснувати, що слова відповідача «було багато різної інформації від Служби безпеки, розвідки»в інтерв`ю стосуються публічної інформації, тобто такої, яка є задокументованою й отримана відповідачем у зв`язку з виконанням його обов`язків чи знаходиться у його володінні як суб`єкта владних повноважень.
25.        Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації (стаття 12 Закону № 2939-VI).
26.        З огляду на зміст цих приписів Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачем у тому, що для цілей застосування Закону № 2939-VI статус запитувача інформації не залежить від подання фізичними, юридичними особами, об`єднаннями громадян без статусу юридичної особи запиту на інформацію. Навпаки: той, хто є запитувачем інформації за цим Законом, може подати відповідний запит (не можуть це зробити суб`єкти владних повноважень). Аналогічно статус розпорядника інформації (пункт 2 частини першої статті 12, стаття 13 Закону № 2939-VI) не залежить від того, чи відповідний суб`єкт нею власне розпоряджається, чи тільки створює, отримує та володіє, хоч і називається розпорядником. Тому відповідний аргумент суду першої інстанції є помилковим.
27.        Право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати й оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI).
28.        Доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію (стаття 5 Закону № 2939-VI).
29.        Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI).
30.        Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за змістом вказаних приписів обов`язки розпорядника інформації надавати й оприлюднювати останню є різними. Проте у випадках виконання як першого, так і другого обов`язку розпорядник має відповідно надати чи оприлюднити достовірну, точну та повну інформацію.
31.        Обов`язок, на який звернув увагу позивач (оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію), є загальним. Тобто цей обов`язок розпорядник інформації має виконати незалежно від того, чи мова йде тільки про ту інформацію, яка прямо визначена як обов`язкова до оприлюднення у частині першій статті 15 Закону № 2939-VI, чи мова йде про добровільне оприлюднення іншої публічної інформації, що не входить до переліку, визначеного у частині першій статті 15 Закону № 2939-VI.
32.        Кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (пункт 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI).
33.        Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що оскільки Закон № 2939-VI гарантує відповідне право кожній особі, то його реалізація не залежить від того, чи така особа є приватною, чи перебуває на публічній службі (див. постанову від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/22/20 (пункт 59)). Однак, крім цитування пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI у позовній заяві, ні зміст вимог позивача, ні його доводи не вказують на те, що ці вимоги спрямовані на реалізацію права знати цілі збирання, використання, передання чи поширення про нього інформації, що вже була згадана відповідачем в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
34.        У позовній заяві позивач стверджував, що через те, що відповідач «ухиляється від оприлюднення відповідної інформації, позивач позбавлений практичної можливості реалізувати свої права, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону» № 2939-VI, «зокрема, вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе».
35.        14 вересня 2023 року під час судового засідання у справі № 9901/337/21 представник позивача - адвокат Кунянський С. М. - зазначив, що позивач не погоджується з достовірністю інформації, яку про нього поширив відповідач в інтерв`ю (файл технічного запису судового засідання: 1 2023_09_14 12-51-41; час 13:04:53-13:05:17). Інший представник позивача - адвокат Головань І. В. - зазначив, що для позивача інформація, яку поширив в інтерв`ю відповідач, є «очевидно брехливою» (файл технічного запису судового засідання: 1 2023_09_14 13-06-41; час 13:17:10-13:17:35).
36.        За змістом пункту 3 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI кожна особа має право вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе. Інакше кажучи, у разі оприлюднення інформації, яку суб`єкт вважає недостовірною, відсутнє право вимагати її виправлення на підставі Закону № 2939-VI. Недостовірна інформація у порядку, визначеному законом, може бути спростована.
37.        Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується (частина третя статті 10 Закону № 2939-VI).
38.        Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (частина перша статті 19 Закону № 2939-VI).
39.        Позивач зазначав, що інформація, в отриманні якої він має інтерес, не належить до тієї, яку відповідач зобов`язаний оприлюднювати на підставі частини першої статті 15 Закону № 2939-VI. Велика Палата Верховного Суду погоджується із тим, що зміст позовної заяви справді стосується іншої інформації. Проте позивач хоче спонукати відповідача саме оприлюднити її, а не надати. Оскільки перший вважає, що інформація, про яку другий зазначив в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є інформацією, що стосується саме позивача, то згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону № 2939-VI таку інформацію у разі її наявності відповідач мав би надати безперешкодно і безкоштовно лише на вимогу.
40.        Представник позивача - адвокат Головань І. В. - під час судового засідання 19 жовтня 2023 року зазначив, що таку вимогу слід розуміти також і як позовну, яку заявив позивач (час запису у файлі технічного запису судового засідання у системі «Електронний суд» 648948c158a0439eee1393ce4cce318e_992877a0-3d69-4e10-ac83-78d3dffbeea3.mp4: 0:25:53 - 0:26:18). Велика Палата Верховного Суду критично оцінює цей аргумент. Вважає, що за змістом пункту 2 частини першої статті 5, пункту 1 частини третьої статті 10 та частини першої статті 19 Закону № 2939-VIвимогою про надання розпорядником публічної інформації про особу є запит останньої на інформацію, а не позовна вимога стосовно оприлюднення інформації. Позивач не звертався до відповідача із відповідним запитом щодо надання публічної інформації, яка, як він вважав, його стосується. Заявив позовні вимоги щодо стверджуваного обов`язку відповідача оприлюднити певну достовірну, точну та повну інформацію як публічну, хоч і зазначив, що вже оприлюднена в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року інформація є недостовірною.
41.        З огляду на викладене немає підстав вважати, що відповідач, оприлюднивши певну інформацію в інтерв`ю від ІНФОРМАЦІЯ_2 року,допустив стосовно позивача бездіяльність (тим більше протиправну), і що звернення позивача до адміністративного суду із заявленими вимогами мало належне фактичне та юридичне підґрунтя. Тому відмова у задоволенні позову є правильним вирішенням цієї адміністративної справи.
(1.2) Чи є обґрунтованими заперечення позивача проти самопредставництва відповідача працівниками Офісу Президента України?
42.        Позивач заперечував проти того, аби суд приймав процесуальні документи від осіб, уповноважених на підставі Указу № 162/2020 на самопредставництво Президента України. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідні доводи позивача стосуються оскарження законності Указу № 162/2020, що могло би бути самостійним предметом позову. Крім того, звертає увагу, що практика адміністративних судів, включно з Великою Палатою Верховного Суду, стосовно самопредставництва відповідача працівниками Офісу Президента України є сталою і була передбачуваною для позивача. Тому відповідні заперечення останнього відхиляє як необґрунтовані.
(2) Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
43.        За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (пункт 2 частини першої статті 315 КАС України).
44.        Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (пункт 4 частини першої статті 317 КАС України).
45.        Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 317 КАС України).
46.        Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
47.        З огляду на висновки цієї постанови апеляційну скаргу слід задовольнити частково: рішення суду першої інстанції змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, а в іншій частині це рішення залишити без змін.
Керуючись частиною третьою статті 23, частиною четвертою статті 241, статтями 266, 308, пунктом 2 частини першої статті 315, частиною четвертою статті 317, статтями 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
п о с т а н о в и л а :
1.           Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2.           Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 травня 2023 року у справі № 9901/337/21 змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови; в іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий	 	В. Ю. Уркевич	
Суддя-доповідач	 	М. І. Гриців	
Судді:	О. О. Банасько	Л. М. Лобойко	
 	Ю. Л. Власов	С. Ю. Мартєв	
 	І. А. Воробйова	К. М. Пільков	
 	І. В. Григор`єва	О. Б. Прокопенко	
 	Д. А. Гудима	О. М. Ситнік	
 	І. В. Желєзний	І. В. Ткач	
 	Л. Ю. Кишакевич	Н. В. Шевцова	
Відповідно до частини третьої статті 321 КАС України постанову оформив суддя Гудима Д. А.