Номер провадження: 22-ц/813/5512/23 
Справа № 514/1233/22
Головуючий у першій інстанції Кравченко П.А.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 514/1233/22
Провадження номер: 22-ц/813/5512/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Кравченко П.А. 22 лютого 2023 року, повний текст рішення складений 22 лютого 2023 року, 

встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 29.09.2006 року Олександрівською сільською радою Болградського району Одеської області; 2) стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію частини вартості автомобіля, що становить - 105 000 грн. Також позивачка просить стягнути з відповідача судові витрати.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 29.09.2006 року Олександрівською сільською радою Болградського району Одеської області зареєстровано шлюб між сторонами по справі, актовий запис № 6 (а. с. 11).
Від цього шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 11.06.2007 року Олександрівською сільською радою Болградського району Одеської області, актовий запис № 7 (а. с. 10).
Позивачка просить суд розірвати цей шлюб, оскільки спільне життя з відповідачем не склалося, сім`я фактично розпалась, подружжя припинили шлюбно-сімейні відносини, втратили почуття любові та поваги, збереження сім`ї суперечить її інтересам. З вересня 2021 року сторони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, чоловік не допомагає матеріально утримувати дитину.
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 20.07.2021 року ними було придбано у спільну власність автомобіль «Toyota Corolla», 2003 року випуску, який було зареєстровано за відповідачем. Автомобіль було придбано за спільні кошти сім`ї, він використовувався в цілях родини, для забезпечення їхніх інтересів.
Згідно сайту продажу автомобілів вартість автомобіля «Toyota Corolla», 2003 року випуску, становить - 5 000 доларів США, що еквівалентно - 210 000 грн..
У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 у добровільному порядку не бажає здійснити поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_1 змушена звернутися до суду із цим позовом (а. с. 1 - 3).
13 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним зустрічним позовом, в якому просить поділити спільне майно, яке придбане у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 і підлягає розподілу, а саме: - телевізор «Самсунг», 1 шт., вартістю - 8 000 грн.; - холодильник, 1 шт., вартістю - 10 000 грн.; - пральна машина, 1 шт., вартістю - 10 000 грн.; - морозильна камера, 1 шт., вартістю - 15 000 грн.; - диван, 1 шт., вартістю - 10 000 грн.; - пилосос, 1 шт., вартістю - 7 000 грн.; - стіл для комп`ютера, 1 шт., вартістю - 3 000 грн.; - ноутбук «Самсунг», 1 шт., вартістю - 12 000 грн.; - принтер, 1 шт., вартістю - 5 000 грн.; - мікрохвильова піч, 1 шт., вартістю - 2 000 грн.; - електрочайник, 1 шт., вартістю - 500 грн.; - електроміксер, 1 шт., вартістю - 800 грн., всього на суму - 83 300 грн.. Автомобіль марки «ToyotaCorolla», 2003 року випуску, вартістю - 20 000 грн. розділити між ними відступивши від принципу рівності. Вищевказане майно на загальну суму - 83 300 грн. виділили ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 виділити грошову компенсацію, отриману при продажі автомобіля марки «Toyota Corolla», 2003 року випуску.
ОСОБА_2 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що за час шлюбу сторонами було набуто рухоме майно, що являється їхньою спільною сумісною власністю. Під час шлюбу вони проживали в орендованому будинку, в якому залишилась проживати позивачка та в нього не має можливості запросити депутата для складання акту наявності спільного майна, факт наявності майна можуть підтвердити свідки. ОСОБА_2 домовився в усній формі з ОСОБА_1 про добровільний поділ майна, а саме, що їй залишиться все майно, придбане ними за 16 років зареєстрованого шлюбу, а йому автомобіль. Зазначає, що вартість спільного майна, яке було придбане в шлюбі та залишилось в користуванні позивачки, набагато перевищує вартість автомобіля. Автомобіль був проданий ОСОБА_2 за ціною, узгодженою з покупцем. Позивачкою значно завищена вартість автомобіля. Тому ОСОБА_2 змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав (а. с. 45 - 40).

Позиція сторін по справі в суді першої інстанції

13.12.2022 року до суду першої інстанції надійшов відзив від ОСОБА_2 , в якому він не заперечує проти розірвання шлюбу та не визнає позовну заяву в частині розподілу майна, просить відмовити у її задоволенні (а. с. 52 - 55).
Викладені у відзиві доводи збігаються із доводами, викладеними у зустрічній позовній заяві.

Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 22 лютого 2023 року задоволено частково вищевказані первісні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна. Розірвано шлюб, зареєстрований 29.09.2006 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Олександрівською сільською радою Болградського району Одеської області, актовий запис № 6. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 відновлено дошлюбне прізвище - « ОСОБА_5 ». В іншій частині первісних позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 82 - 86).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.
Щодо поділу майна подружжя, то суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову та зустрічного позову за недоведеністю позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 22 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні її первісних позовних вимог про поділ майна подружжя. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частини вартості автомобіля, що становить - 105 000 грн., а також просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати у суді першої та апеляційної інстанції (а. с. 93 - 97).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що: 1) нею неодноразово були направлені на адресу суду першої інстанції клопотання про витребування доказів з приводу встановлення вартості відчуженого автомобіля та його власника, а також про призначення експертизи. Проте вказані клопотання не були розглянуті судом; 2) щодо клопотань по справі судом першої інстанції не було постановлено жодної ухвали.

Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

15.08.2023 року до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , які за своєю суттю є відзивом на апеляційну скаргу. ОСОБА_2 вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення (а. с. 126 - 128).
ОСОБА_2 посилається на те, що в усній формі сторони домовились про добровільний поділ майна, а саме - ОСОБА_1 залишиться все майно, придбане ними за 16 років шлюбу, а ОСОБА_2 залишається автомобіль. При цьому вартість спільного майна, яке залишилося в користуванні позивачки набагато перевищує вартість автомобіля, який йому залишився. Позивачці було відомо, що оскільки їй залишається все майно, то відповідачем буде продано спірний автомобіль, а виручені з його продажу кошти підуть на придбання необхідних речей для проживання. У зв`язку із чим зазначений автомобіль був проданий, грошові кошти були використані для облаштування необхідними побутовими речами орендованого житла. Даний автомобіль було продано за ціною, узгодженою з покупцем. Вважає, що позивачкою значно завищено вартість автомобіля, оскільки нею не враховано його природна амортизація, внаслідок чого його вартість суттєво знизилася.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

30.03.2023 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею-доповідачем було обрано - Кутурланову О.В..
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.04.2023 року поновлено строк та залишено апеляційну скаргу без руху (а. с. 107).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.05.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (а. с. 112).
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.
Відповідно до довідки про доставку електронного документу від 19.05.2023 року ОСОБА_2 отримав копію ухвали суду про відкриття апеляційного провадження у справі та копію апеляційної скарги (а. с. 114, зворот).
Відповідно до довідки про доставку електронного документу від 17.05.2023 року, ОСОБА_1 отримала копію ухвали суду про відкриття апеляційного провадження у справі (а. с. 115).
За вказаних обставин колегія суддів вважає, що сторони по справі є повідомленими про надходження апеляційної скарги та розгляд справи в апеляційному суді.
Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 30.05.2023 року № 567/0/15-23 суддя Кутурланова О.В. достроково закінчила відрядження. На підставі цього та керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2023 року визначено склад колегії суддів: - головуючий суддя - Заїкін А.П.; - судді - Погорєлова С.О. та Князюк О.В..
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.07.2023 року прийнято справу до провадження іншої колегії суддів (а. с. 121).
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2023 року визначено склад колегії суддів: - головуючий суддя - Заїкін А.П.; - судді - Погорєлова С.О. та Таварткіладзе О.М..
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.10.2023 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 – 5 цієї частини. 
Дана справа за предметом позову є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників та без проведення судового засідання.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6  не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29 вересня 2006 року знаходилися в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Олександрівською сільською радою Болградського району Одеської області від 29.09.2006 року, серія НОМЕР_1 (а. с. 11). 
Від даного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а. с. 10).
Сторони припинили спільне проживання, ведення спільного господарства.
Під час перебування сторін в шлюбі були придбані товари домашнього вижитку , побутова техніка, такожє було придбано та оформлено на ім`я ОСОБА_2 автомобіль «Toyota Corolla», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (а. с. 57 - 58).
Згідно довідки РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 13.12.2022 року № 31/15-5270, автомобіль «Toyota Corolla», 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , зареєстровано за ОСОБА_2 , загальна вартість складає - 10 000 грн. (а. с. 60).
По справі виникли правовідносини щодо розірвання шлюбу та поділу майна спільного майна подружжя.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог не оскаржується, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції не переглядає законність рішення суду в цій частині.
Згідно з положеннямич. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 частині розподілу мана підлягають відхиленню. 

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу 

У порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ст. 274 ЦПК України, розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 розділу ІІІ "Позовне провадження" Цивільного процесуального кодексу України; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у вищезазначених спорах.
Відповідно до ч. 6, 9 ст. 19 ЦПК України - малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю мін ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, належить визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Із урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим – неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Позивачкою не надано доказів ринкової вартості спірного автомобіля.
ОСОБА_1 було надано суду копії даних з сайту з продажу автомобілів в мережі Інтернет, це лише статистичні дані та оголошення з веб-сайту з продажу автомобілів, які мають схожі технічні характеристики, проте з вказаного дійсної вартості спірного автомобіля встановити неможливо, оскільки його було відчужено іншій особі, а відтак пред`явлена позивачем сума компенсації вартості частини автомобіля не може вважатися повною і об`єктивною.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів перереєстрації спірного автомобіля з ОСОБА_2 на нового власника.
Усупереч вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для задоволення позовних вимог позивачкою не надано.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції було проігноровано її неодноразові клопотання про витребування доказів та не постановлено жодної ухвали з цього приводу, спростовуються матеріалами справи.
Разом із позовною заявою ОСОБА_1 було надано клопотання про витребування доказів, а саме - витребувати з Регіонального сервісного центру ГСЦ ВМС в Одеській області повну інформацію/відомості щодо реєстрації транспортного засобу «Toyota Corolla», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (а. с. 18, зворот).
Ухвалою суду від 09.11.2022 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено. Витребувано у Регіонального сервісного центру ГСЦ ВМС в Одеській області повну інформацію/відомості щодо реєстрації транспортного засобу «Toyota Corolla», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . За наявності надати інформацію щодо вартості автомобіля (а. с. 35 - 36).
29.11.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із клопотанням про витребування доказів, а саме - витребувати з Регіонального сервісного центру ГСЦ ВМС в Одеській області повну інформацію/відомості щодо реєстрації транспортного засобу «Toyota Corolla», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 та надати відомості щодо вартості продажу спірного автомобіля (а. с. 41 - 42).
На виконання вимог ухвали суду від 09.11.2022 року РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області надало відповіді за № 31/15-5116 від 02.12.2022 р. та за № 31/15-5270 від 13.12.2022 р., що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів 20.07.2021 року на підставі договору купівлі-продажу за гр. ОСОБА_2 було зареєстровано автомобіль «Toyota Corolla», 2003 року випуску, закріплено номерний знак НОМЕР_3 . Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру транспортних засобів вартість даного автомобіля становила - 10 000 гривень (а. с. 57 - 58, 60 - 61).
15.02.2023 року ОСОБА_1  надала суду клопотання про витребування доказів, а саме - витребувати з Регіонального сервісного центру ГСЦ ВМС в Одеській області повну інформацію/відомості щодо реєстрації/перереєстрації транспортного засобу «Toyota Corolla», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , в тому числі всі документи, що стали підставою для здійснення реєстрації/перереєстрації транспортного засобу новим власником (а. с. 74 - 75).
Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 22.02.2023 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про витребування доказів, з підстав необґрунтованості такої заяви. Позивачем не обґрунтована неможливість самостійного отримання доказу, про витребування якого подано клопотання, не вказано відомостей про те, які дії, спрямовані на отримання цього доказу, нею вживалися, не додано доказів, які це підтверджують (а. с. 76).
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні. 

Дата ухвалення рішення, порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 22 лютого 2023 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя:                         А. П. Заїкін 

Судді:                         С. О. Погорєлова 

                        О. М. Таварткіладзе