ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 345/3402/15
провадження № 61-5734св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
 
учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2023 року у складі судді Якиміва Р. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду 
від 16 березня 2023 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., 
Девляшевського В. А., Мальцевої Є. Є.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст вимог заяви
 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про повторне виселення ОСОБА_2 .
 
Заяву мотивовано тим, що рішенням Калуського міськрайонного суду 
від 04 травня 2017 року задоволено його позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселено ОСОБА_2 з домоволодіння 
АДРЕСА_1 без надання іншого житла. На підставі вказаного судового рішення було видано виконавчий лист, який знаходився на виконанні в Калуському відділі державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). 
 
14 червня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням. 
 
Однак, ОСОБА_2 повторно самовільно вселилася у належний йому житловий будинок та продовжує в ньому проживати, ігноруючи його вимоги про звільнення житлового приміщення.
 
З огляду на викладене, ОСОБА_1 на підставі частини 10 статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» просив постановити ухвалу про повторне виселення  ОСОБА_2 з домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2023 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 березня 2023 року, заяву ОСОБА_1 задоволено. 
 
Повторно виселено ОСОБА_2 з домоволодіння 
АДРЕСА_2 без надання іншого житла.
 
Судові рішення мотивовані тим, що  ОСОБА_2 самовільно вселилась у домоволодіння, з якого вона була виселена за рішенням суду, а тому наявні підстави для її повторного виселення відповідно до частини 10 статті 66 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
До Верховного Суду 14 квітня 2023 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове рішення у справі.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень про повторне її виселення. Суди не взяли до уваги того факту, що ОСОБА_2 набула право користування спірним жилим приміщенням і повторне виселення з нього порушує її житлові права. 
 
Суди попередніх інстанцій не врахували позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 205/7420/13-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 336/1562/18. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
22 червня 2023 року справу передано судді-доповідачу. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року задоволено позов ОСОБА_1 . Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 244,60 грн судового збору та 5 000,00 грн витрат за надання правової допомоги.
 
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині визначення розміру судових витрат та витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, сплачені у виді судового збору у розмірі 519,20 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 165,32 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року касаційну скаргу 
ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 травня 
2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2017 року залишено без змін.
 
Відповідно до постанови старшого державного виконавця Калуського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Менелюк Н. Я. від 14 червня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 345/3402/15-ц закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.
 
Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов № 44 від 22 серпня 
2022 року, складеного старостою с. Мостище Калуського району, ОСОБА_2 фактично проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , іншого житла не має.
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
 
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
 
Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
 
Згідно з частиною десятою статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає відновленню за постановою державного виконавця.
 
Установивши, що постановою старшого державного виконавця 
від 14 червня 2018 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про виселення ОСОБА_2 з домоволодіння на 
АДРЕСА_1 у зв`язку фактичним виконанням судового рішення, після чого остання самовільно вселилася у це житлове приміщення, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про повторне її виселення із житлового приміщення.
 
Подібні правові висновки щодо повторного виселення висловлено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 2-1071/12, (провадження 
№ 61-16258св18), від 17 липня 2019 року у справі № 335/1394/13 (провадження 
№ 61-14396св18), від 19 березня 2020 року у справі № 756/15281/13 (провадження 
№ 61-4295св19) від 06 жовтня 2020 року у справі № 205/7420/13 (провадження 
№ 61-13120св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 336/2722/17 (провадження № 61-13012св20), від 22 квітня 2021 року у справі № 465/4303/13 (провадження № 61-15391св20).
 
Доводи касаційної скарги про порушення її житлових прав не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до незгоди із заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року, яке набрало законної сили.
 
При цьому, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, вирішення питання про повторне виселення особи зі спірного приміщення в порядку виконання судового рішення не тягне за собою вирішення спору по суті, а є питанням процесуального характеру, направленого на виконання судового рішення. Отже, при повторному виселенні особи із житлового приміщення на підставі частини десятої статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» суд не досліджує правомірність такого виселення на предмет порушення житлових прав такої особи, а лише перевіряє факт самостійного вселення особи у приміщення, з якого вона була примусово виселена.
 
Слід зазначити, що факт проживання у домоволодінні 
АДРЕСА_1 боржник у касаційній скарзі не заперечує. Отже, висновки судів про самовільне вселення боржника у належне стягувачу домоволодіння ґрунтуються на матеріалах справи.
 
Посилання на те, що суди попередніх інстанцій не врахували позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 205/7420/13, 
від 03 квітня 2019 року у справі № 336/1562/18 є помилковими.
 
У постанові від 09 січня 2019 року в справі № 205/7420/13 суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив із того, що суд не перевірив доводи заявника щодо самовільного вселення осіб до спірного житлового приміщення після їх виселення на підставі судового рішення, не надав належної правової оцінки відповідному акту державного виконавця. 
 
У справі, яка переглядається, суди перевірили доводи заявника щодо самовільного вселення боржника у спірне житлове приміщення після його виселення на підставі судового рішення, про що сам боржник не заперечував, а тому дійшли правильного висновку про повторне його виселення. Отже, у справі, яка переглядається, та у справі № 205/7420/13 судами встановлено інші фактичні обставини. 
 
У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 336/1562/18 акцентовано увагу на тому, що питання про повторне виселення вирішується судом, який прийняв рішення про виселення, однак у цій справи таке питання вирішив суд першої інстанції, а не суд апеляційної інстанції, який ухвалив рішення про виселення особи із житлового приміщення, а тому суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Зазначений висновок Верховного Суду є нерелевантним до обставин справи, яка переглядається, оскільки у даній справі питання про повторне виселення 
ОСОБА_2 було вирішено Калуським міськрайонним судом, який і вирішував спір стосовно її виселення зі спірного майна. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 січня 
2023 рокута постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 березня 2023 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                              О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара