ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" жовтня 2023 р.           Справа№ 911/2561/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Коробенка Г.П.
суддів:            Кравчука Г.А. 
          Козир Т.П. 

                     
за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.
за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 24.10.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
на рішення Господарського суду Київської області 
від 11.05.2023 (повний текст складено та підписано 22.05.2023)
у справі №911/2561/22 (суддя Н.Г. Шевчук)
за позовом   Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця",
до   Виконавчого комітету Фастівської міської ради
про    стягнення 1 671 441,31 грн заборгованості по витратах на перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом приміського сполучення протягом 2021 року

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до господарського суду з позовом до Виконавчого комітету Фастівської міської ради про стягнення витрат, які понесла залізниця у 2021 році на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах в розмірі 1   671   441,31 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, який є розпорядником місцевих бюджетних коштів не виконує свої зобов`язання щодо компенсації пільгового проїзду, зокрема не провів розрахунки за пільгові перевезення окремих категорій громадян за 2021 рік.
Рішенням Господарського суду Київської області від 11.05.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Судове рішення мотивовано тим, що з огляду на приписи чинного законодавства, задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів можливо лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а оскільки   відповідна державна програма відсутня, докази наявності субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення таких державних програм соціального захисту також відсутні, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2023 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають діючим нормам матеріального права та обставинам справи, а при ухвалені оскаржуваного рішення судом не застосовано закони, які підлягали застосуванню. При цьому скаржник зазначив, що чинне законодавство України передбачає відшкодування витрат за надані послуги перевезень пільговиків з місцевих бюджетів, і такі зобов`язання виникають безпосередньо із законів України, відтак такі зобов`язання не повинні залежати від бажання однієї із сторін таких зобов`язань укласти договір і передбачити відповідні кошти у місцевому бюджеті.
Відповідно до витягу з протоколу   автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2023 апеляційну скаргу у справі № 911/2561/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Козир Т.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2023  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2023 у справі №911/2561/22, та призначено судове засідання на 19.09.2023.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2023 ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а доводи позивача викладені в апеляційній скарзі є необгрунтованими та не доведеними, а тому не підлягають задоволенню.
В судовому засіданні 19.09.2023 колегією суддів було оголошено перерву.
В судове засідання 24.10.2023 з`явились представники сторін та надали пояснення по справі.
Представник скаржника підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2023 скасувати.
Представник відповідача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2023  залишити без змін.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи слідує, що Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі виробничого підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" згідно діючого законодавства України щодо пільг, компенсацій і гарантій протягом 2021 року надавались послуги по пільговому перевезенню окремих категорій громадян у приміському сполученні з вокзалу станції Мотовиловка, яка розташована у смт Борова Київської області, що наразі належить до Фастівської міської територіальної громади.
Позивач з метою виділення коштів на компенсацію за пільгові перевезення громадян приміським залізничним транспортом у 2021 році листами від 28.01.2021 № ДН-1-16/314 та № ДН-1-16/305 звертався до Виконавчого комітету Фастівської міської ради щодо передбачення у місцевому бюджеті на 2021 рік суми компенсацій за пільгові перевезення у сумі не менше 1,6 млн. грн та з пропозицією укладення відповідного договору на 2021 рік.
У відповідь листом  від 10.02.2021 № 06-31/572,  Виконавчий комітет Фастівської міської ради повідомив, що станом на 03.02.2021 жодного рішення подібного характеру Фастівською міською радою не приймалось, а тому проект договору щодо компенсації за перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом направлено за належністю Кабінету Міністрів України.
В подальшому позивач неодноразово звертався з листами від 17.03.2021 № ДН-1-16/978, від 16.04.2021 №   ДН-1-16/1349, від 12.05.2021 № ДН-1-16/1517, від 17.06.2021 № ДН-1-16/1710, від 12.07.2021 №   ДН-1-16/1847 від 13.12.2021 № ДН-1-16/2425 до відповідача у справі з повідомленням про заборгованість від перевезення пільгових категорій громадян з проханням вирішення питання щодо виділення коштів та укладення договору на відшкодування збитків за перевезення пільгових категорій громадян у 2021 році.
Позивач стверджує, що відповідно до   статті 91 Бюджетного кодексу України,   статті 7 Закону України "Про залізничний транспорт"   та Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359, відповідач протягом 2021 року зобов`язаний був подавати відповідні позиції до місцевого бюджету шляхом включення до такого компенсаційних виплат залізниці за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
В свою чергу, Залізниця, зважаючи на неможливість в односторонньому порядку відмовитись від виконання державної програми соціального захисту населення, протягом 2021 року надала послуги з перевезення пільгових категорій громадян на території Фастівської міської ради по залізничній станції Фастів.
На підтвердження вказаного позивач надав облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян за період із січня по грудень 2021 року на загальну суму 1   671   441,31 грн:
- за січень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 126   331,88 грн;
- за лютий 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 124   441,65 грн;
- за березень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 128   989,51 грн;
- за квітень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 118   674,51 грн;
- за травень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 164   055,06 грн;
- за червень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 169   386,46 грн;
- за липень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 154   366,61 грн;
- за серпень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 148   984,55 грн;
- за вересень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 150   895,18 грн;
- за жовтень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 142   539,58 грн;
- за листопад 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 116   180,36 грн;
- за грудень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 126   595,96 грн.
Позивач щомісячно протягом лютого 2021 року   січня 2022 року надсилав супровідними листами: № ДН-1-16/556 від 16.02.2021, № ДН-1-16/936 від 12.03.2021, № ДН-1-16/1242 від 08.04.2021, № ДН-1-14/133 від 12.05.2021, № ДН-1-14/412 від 09.06.2021, № ДН-1-16/1802 від 07.07.2021, № ДН-1-14/968 від 10.08.2021, № ДН-1-14/1166 від 09.09.2021, № ДН-1-14/1325 від 12.10.2021, № ДН-1-14/1538 від 09.11.2021, № ДН-1-14/1876 від 09.12.2021, № ДН-1-14/57 від 13.01.2022 на адресу органу місцевого самоврядування (відповідача) облікові форми, рахунки-фактури та акти звіряння розрахунків.
Позивач також надсилав на адресу відповідача листи - вимоги з пропозицією оплатити фактичну суму вартості отриманих послуг пільгових перевезень: від 17.03.2021 №ДН-1-16/978, від 16.04.2021 №ДН-1-16/1349, від 12.05.2021 №ДН-1-16/1517, від 17.06.2021 №ДН-1-16/1710, від 12.07.2021 №ДН-1- 16/1847, від 13.12.2021 №ДН-1-16/2425. Але отримував тільки листи-відмови: від 11.03.2021 №06-22/1071, вiд 26.03.2021 №06-31/1275, вiд 30.04.2021 №06-31/1891, вiд 18.06.2021 №06-31/2647, вiд 02.08.2021 №06-15/3413, вiд 13.09.2021 №06- 15/34018, вiд 20.09.2021 №06-31/4124, вiд 30.09.2021 №06-31/4387, вiд 09.11.2021 №06-31/5064, від 18.11.2021 №06-23/5204, від 24.11.2021 №06-23/5268, від 26.01.2022 №06-23/322, вiд 16.02.2022 №06-23/617.
Оскільки відповідач не оплатив рахунки, 31.01.2022 на адресу відповідача була направлена вимога від 22.01.2022 № ДН-1-16/124 на суму 1 671 441,31 грн, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Спір  виник  з  тих  підстав, що,   на  думку  позивача,  відповідач як розпорядник  місцевих бюджетних коштів не виконав свої зобов`язання щодо компенсації пільгового проїзду та не провів розрахунки в повному обсязі за пільгові перевезення окремих категорій громадян за 2021 рік. 
          Статтею 19  Закону  України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" передбачено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних,   транспортних послуг   і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України. Так, соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12.03.1993, законами України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", ";Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ";Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ";Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ";Про охорону дитинства", ";Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".
Відповідно до ч. 6   ст. 9 Закону України "Про залізничний транспорт"   для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів   залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.
Пунктом 6 "Порядку обслуговування громадян  залізничним транспортом", затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.97 №252, встановлено, що суб`єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, повинні забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно із законодавством України.
Згідно з абз. 3  ст. 4 Закону України "Про залізничний транспорт"  управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученнях здійснюється централізовано і належить до виключної компетенції  Акціонерного товариства "Українська залізниця".
Статтею 11 Цивільного кодексу України  передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до  статті 167 ЦК України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша  статті 170 ЦК України).
Відповідно до  статті 526 ЦК України,  статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.
Акціонерне товариство "Українська залізниця" є суб`єктом господарювання, який надає послуги з  перевезення пасажирів, метою діяльності якого як учасника господарських відносин є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку від провадження підприємницької діяльності згідно з частиною другою  статті 3 ГК України.
Таким чином, у Товариства виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у держави (її відповідного органу) як замовника послуг - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги.
Норми вище вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян  та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян  кореспондує безумовний обов`язок Держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.
          Відтак, обслуговуючи категорії громадян, які мають право на пільговий проїзд залізничним транспортом,   Залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування   для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення визначених категорій громадян.
При цьому, забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян,   Держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати збитки, понесені залізничним транспортом, за рахунок державного або місцевого бюджетів у залежності від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.
Механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, а також субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на зазначені цілі, встановлено Порядком № 1359, пунктом 2 якого визначено, що до пільгових перевезень залізничним транспортом належать безоплатні перевезення або перевезення окремих категорій громадян зі знижкою, встановленою законодавством.
Відповідно до пунктів 3,4 Порядку №1359 облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформлені та видані пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки). Сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг.
Пунктом 5 Порядку №1359 визначено, що інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності.
При цьому відповідно до пункту 7 Порядку №1359 сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.
Як передбачено пунктами 9 - 11 Порядку №1359 на підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком. Для компенсації недоотриманих коштів облікова форма складається окремо для органу виконавчої влади, який є головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених на цю мету державним бюджетом, та органу виконавчої влади, який є головним розпорядником коштів, виділених місцевим бюджетом. Залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми. Головні розпорядники коштів, передбачених на компенсаційні виплати, після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк перераховують зазначені кошти відповідній залізниці.
Як вище встановлено судом, позивачем до позовної заяви надані облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян за період із січня по грудень 2021 року на загальну суму 1   671   441,31 грн, передбачені Порядком № 1359.
Частиною другою   статті 19 Конституції України   встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до   статті 4 Бюджетного кодексу України   якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у Кодексі, застосовуються відповідні норми Кодексу.
Приписами   статті 7 Бюджетного кодексу України   закріплено, що місцеві бюджети є самостійними. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленими за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.
Статтею 89 Бюджетного кодексу України   передбачені видатки, що здійснюються з бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад, які створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.
Так, до 2017 року, до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, які включають в себе державні програми соціального захисту, серед яких було передбачено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян (абзац 5   підпункту "б" пункту 4 частини першої   статті 89 Бюджетного кодексу України).
Одночасно за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої  статті 91 БК України  (у редакції до 2017 року) до видатків, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
Тобто законодавець розмежовував компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян у межах реалізації державних програм соціального захисту від інших подібних видатків.
Також до 2017 року у Державному бюджеті України передбачались видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, визначених законодавством. Вказане було відображено у  статті 102 БК України, за частиною першою якої видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої  статті 89 цього Кодексу  (тобто, на державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Норми, викладені в абзаці 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої  статті 89 БК України, як і  статті 102 БК України, були виключені на підставі  Закону України від 20.12.2016 № 1789-VIII "Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України", який набрав чинності 01.01.2017.
Однак це не означає автоматичного поширення випадків здійснення видатків за підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої  статті 91 БК України  на видатки, які здійснювалися за вилученою нормою.
Як зазначалось вище, частина шоста   статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт"   передбачає, що збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.
Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять доказів прийняття Фастівською міською радою рішень щодо введення відповідних пільг. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що місцевим бюджетом передбачені кошти на компенсацію витрат на пільгове перевезення громадян Залізницею.
Крім того, суд звертає увагу на те, що частину першу   статті 91 Бюджетного кодексу України   було доповнено пунктом 204   на підставі   Закону України від 20.12.2016 № 1789-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України".
Так, до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватись з усіх місцевих бюджетів, належать, зокрема, пільги з послуг зв`язку,   інші передбачені законодавством пільги, що надаються особам, визначеним пунктом 204   частини першої   статті 91 Бюджетного кодексу України.
Тобто,   стаття 91 Бюджетного кодексу України   передбачає видатки, які можуть здійснюватись з усіх місцевих бюджетів, але не в обов`язковому порядку.
Отже, кожен орган місцевого самоврядування самостійно вирішує, на що саме будуть витрачатись кошти місцевого бюджету з урахуванням вимог   Бюджетного кодексу України, зокрема його статті 91 (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 20.01.2022 у справі № 904/138/21).
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відшкодування витрат на  перевезення  пільговиків залізничним транспортом можливо за рахунок місцевих бюджетів на договірній основі. Це узгоджується із вимогами ч. 1  ст. 7 Закону України "Про залізничний транспорт", відповідно до якої відносини підприємств залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування базуються на податковій і договірній основах відповідно до чинного законодавства України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі N 904/94/19).
Однак, у даному випадку, матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами даної справи договору на компенсацію понесених витрат на пільгове  перевезення  громадян.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно з підпунктом є) пункту 9 частини першої   статті 87 БК України   до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої   статті 67-1 цього Кодексу), належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини шостої  статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки визначаються виключно законами України.
Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених   Конституцією України   та законами України основних соціальних гарантій визначає   Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", відповідно до статті 1 якого державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.
   Статтею 17 вказаного Закону   унормовано, що основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.
Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки (стаття 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії").
За статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії"   виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.
Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання (частина перша   статті 20 цього Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії").
Наведене свідчить про те, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові  перевезення  пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи (висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21).
Належним представником держави буде орган, визначений Законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів у спірних відносинах. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6   статті 116 Конституції України   саме Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.
Що ж до підпункту ґ) пункту 1 частини першої   статті 91 БК України, за яким до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів (місцеві бюджети - бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування), належать компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, то зміни у його правозастосуванні з огляду на саме лише виключення   статті 102 БК України   (якою були передбачені субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту) відсутні.
Отже, збитки залізничного транспорту загального користування відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів - залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо запровадження відповідних пільг, тому пільги, введені законами України, мають компенсуватися з державного бюджету, оскільки їх було введено органом державної влади.
Таким чином, з огляду на приписи чинного законодавства, задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів можливо лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а оскільки судом не встановлено наявність відповідної державної програми та  наявність  субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення таких державних програм соціального захисту, враховуючи відсутність доказів укладення між сторонами даної справи договору на компенсацію понесених витрат на пільгове перевезення громадян між сторонами у справі, а також відсутність доказів того, що місцевим бюджетом передбачалися кошти на компенсацію витрат на пільгове перевезення громадян залізничним транспортом, правові підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно до ст.ст. 73,   74,   77 Господарського процесуального кодексу України     доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої   статті 276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.
Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до   статті 129 ГПК України     покладається судом на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 255, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2023 у справі №911/2561/22 залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".
Матеріали справи № 911/2561/22 повернути Господарському суду Київської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
                               Повний текст складено та підписано 06.11.2023

Головуючий суддя                                                            Г.П. Коробенко 

Судді                                                                                Г.А. Кравчук

                                                                                Т.П. Козир