Справа №753/21502/18-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/10441/2023

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 вересня  2023  року                                                                                               місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Павлової В.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
В обґрунтування позову зазначив, що 03.09.2017 р. на вул. Кіквідзе 13 в м. Києві сталась ДТП , за участю автомобіля Рено Логан д.н. НОМЕР_1 під керуванням відповідача та автомобіля Лексус д.н. НОМЕР_2 , під керуванням позивача. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 22.02.2018р. ОСОБА_1 визнано винним в вчиненні ДТП. Автомобілю позивачу спричинено механічні ушкодження та завдано значні матеріальні збитки, понесені витрати на ремонт автомобіля згідно акту виконаних робіт становить 806 797,66грн. Страхова компанія виплатила страхове відшкодування в розмірі 99000грн. Враховуючи важкий матеріальний стан відповідача, просить стягнути з нього 300 000грн., витрати на правову допомогу та судовий збір.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року позов задоволено;  стягнутО з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 300 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 12 860 грн. судових витрат, а усього 312 860, 00 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
26.06.2023 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
25.09.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його  участі.
В судове засідання 28.09.2023 року позивач не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
В ході розгляду справи судом встановлено, що 03.09.2017 у м. Києві на вул. Кіквідзе сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Рено Логан, д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та Лексус РХ 350, д.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав механічні пошкодження автомобіль Лексус РХ 350, д.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу на праві власності.
Згідно складеного на замовлення позивача Висновку експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, від 21.09.2017 № 567-1/17 вартість відновлювального ремонту належного йому автомобіля становить 594 530,03 грн., а розмір матеріального збитку - 209 897,63 грн.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, окрім іншого, письмовими доказами та висновками експертів.
Висновок експертного автотоварознавчого дослідження складений з врахуванням даних, отриманих під час огляду автомобіля позивача, що зафіксовано у протоколі його огляду. У висновку судовий експерт, який має кваліфікацію судового експерта-автотоварознавця та стаж експертної роботи з 1996 р., використовуючи Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, Методику визначення обсягу ремонтних дій при встановленні розміру матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, Комп`ютерну програму для складання калькуляцій відновлювального ремонту транспортних засобів «Aurora» та Бюлетень автотоварознавця № 96 за 2017 р., провів ідентифікацію транспортного засобу, визначив ринкову вартість автомобіля на момент пошкодження, коефіцієнт його фізичного зносу на момент ДТП, обсяг і номенклатуру робіт з відновлювального ремонту транспортного засобу, перелік необхідних складових та матеріалів, вартість відновлювального ремонту та розмір матеріального збитку, який визначається як вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу, який в даному випадку становить 0,68.
Відповідач є особою, винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, що доводиться постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 22.02.2018 та постановою судді Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2018.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог та відсутності наданих відповідачем доказів щодо невідповідності розміру відновлюваного ремонту.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:
В ході розгляду справи судом першої інстанції було належним чином встановлено факт скоєння ДТП та особу, винну в цьому. Також було встановлено, що відповідно до висновку №567-1/17 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу,  вартість відновлюваного ремонту складає 594 530, 03 грн. Також позивач поніс витрати на послуги експерта, а також послуги з евакуації автомобіля. 
З матеріалів справи вбачається, що страхова компанія відповідача виплатила позивачеві 99 000 грн., в свою чергу решта спричиненої шкоди виплачена не була. 
При вирішенні справи суд першої інстанції виходив із того, що  відповідач є особою, винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, що доводиться постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 22.02.2018 та постановою судді Апеляційного суду м. Києва від 02.04.2018.
Ч. 6 ст. 82 ЦПК України визначає, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За приписами ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, при цьому шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.
Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно зі ст. 22 цього Кодексу збитками є витрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 9 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6, відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку з заподіянням шкоди майну.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19)
Аналіз наведених норм цивільного закону та роз`яснень Верховного Суду України дає підстави для висновку, що позивач вправі вимагати відшкодування вартості відновлювального ремонту належного йому автомобіля в повному обсязі, без урахування його зношеності, а відтак загальний розмір завданої йому матеріальної шкоди становить 596 860,03 грн. (594 530,03+1500+830).
Що стосується стверджень позивача про те, що загальний розмір завданих йому відповідачем збитків становить 806 797,66 грн., то суд їх визнає необґрунтованими, оскільки до такого висновку позивач дійшов внаслідок хибного розуміння змісту Висновку експертного автотоварознавчого дослідження. Доказів понесення витрат на поштове відправлення відповідачу повідомлення про проведення експертного дослідження позивач також не надав.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Відповідно до ст. 5 Закону № 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-IV).
За приписом п. 22.1 ст. 22 Закону 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
З позовної заяви вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 мав чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з чим страховик нарахував та виплатив позивачу страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності в сумі 99 000 грн.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Судом враховано , що різниця між виплаченою особі страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлюваного ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.
Заперечуючи проти розміру відновлювального ремонту, відповідач тим не менш не надав належних доказів на підтвердження своєї позиції, не звертався з клопотанням про проведення експертизи.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Основним доводом щодо неналежності рішення суду апелянт зазначив недоліки, які з його точки зору має представлений до суду висновок експертного дослідження.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
На підтвердження своєї позиції, позивачем до суду було надано висновок №567-1/17 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу,  відповідно до якого  вартість відновлюваного ремонту складає 594 530, 03 грн.
Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти позицію апелянта щодо того, що оскільки до матеріалів справи не було доданок висновок експертного дослідження з долученням до нього фото-таблиці, даний експертний висновок автоматично є неналежним доказом. Зважаючи на положення ст. 81 ЦПК України, відповідач мав можливість у разі незгоди з наявним у матеріалах справи експертним висновком надати до суду інший висновок експерта з даного приводу. Крім  того, у відповідності до ст. 103 ЦПК України у разі наявності обґрунтованого сумніву в належності експертизи, що міститься в матеріалах справи, відповідач мав можливість клопотати перед судом в призначені експертизи, чого в даному випадку зроблено не було. За таких умов посилання на саме лише недолучення до висновку фото-таблиці, не може бути належним обґрунтуванням для неврахування результатів такого дослідження взагалі. 
До аналогічного висновку суд приходить і з приводу посилання апелянта на відсутність доказів виклику його до експертної установи. Вказані посилання могли б слугувати  підставою для подання чи призначення по справі нової експертизи,  однак не підставою для безальтернативного відхилення такого дослідження.
Окремо апеляційний суд зазначає про те, що відповідно до встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності судового розгляду, суд розглядає справу відповідно до заявлених позивачем вимог, який володіє правом на вільний вибір як належного способу захисту своїх прав, так їх обсягу.  За таких умов, заявлення позивачем вимоги про лише часткове відшкодування збитків в порівнянні до визначеного судом загального розміру шкоди, жодним чином не доводить необґрунтованості такої вимоги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами розгляду справи апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення  суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                     К.П. Приходько