ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/3551/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Табанової Ганни Іванівни
на рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2023 року, суддя І інстанції                 Щавинська Ю.М., повний текст якого складено 29.05.2023 в м. Одесі
у справі: №916/3551/22
за позовом: Фізичної особи-підприємця Кулінського Івана Павловича
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Табанової Ганни Іванівни
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Фізичної особи-підприємця Табанова Сурена Давидовича
про стягнення 37 759,17 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року Фізична особа-підприємець Кулінський Іван Павлович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Табанової Ганни Іванівни, в якій просив суд стягнути з відповідача основний борг за договором №17 від 01.01.2021 у сумі 28 270 грн, 3% річних у сумі 1787,57 грн, інфляційні втрати у сумі 7701,60 грн та судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору №17 про надання послуг з утримання торговельного місця для забезпечення здійснення торгівлі, в частині повної та своєчасної сплати наданих послуг.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.05.2023 у справі  №916/3551/22 позов задоволено частково; стягнути з Фізичної особи-підприємця Табанової Ганни Іванівни на користь Фізичної особи-підприємця Кулінського Івана Павловича основний борг у сумі 12 850 грн, 3% річних у сумі 653,14 грн, інфляційні втрати у сумі 4291,12 грн, судовий збір у сумі 1169,19 грн; в задоволенні решти позову відмовлено.
Місцевий господарський суд дійшов до висновку про наявність у позивача права вимоги щодо виконання зобов`язання за договором в частині проведення оплати до одного з підприємців, в даному випадку за вимогою позивача до ФОП Табанової Г.І. При цьому, з урахуванням встановлених судом обставин щодо строку дії договору, суд вказав про наявність у відповідача обов`язку зі сплати встановлених договором платежів за період з січня по червень 2021 року включно, та відповідно про правомірність вимог про стягнення грошових коштів за період з лютого по червень 2021 року включно у сумі 12 850 грн, а з урахуванням висновків суду щодо періоду заборгованості, виходячи з положень договору щодо моменту оплати послуг за договором, суд зробив власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат в межах заявленого позивачем періоду.
28.06.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Табанової Ганни Іванівни, в якій остання просить рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2023 у справі  №916/3551/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Зокрема, скаржник зазначає, що Підприємець Кулінський І.П., який уклав, як він стверджує у позовній заяві до відповідача підприємця Табановой Г.І., договір №17 від 01 січня 2021 року, з надання в оренду торгових місць на «авторинку», не міг представляти інтереси «авторинку», діяти від імені «авторинку» і бути стороною в договорі так, як не володів необхідним на те обсягом правомочності з наведених вище причин, а значить, суб?єктом цього договору позивач Кулінський І.П., бути не може.
Вказує, що Договір №17 від 01.01.2021 року є договір про надання торгових місць в оренду (пункт 1.1 цього договору), де одна сторона передає торгове місце, а друга приймає. Ніякого передавання не відбувалось. В договорі відсутні умови про передання відповідного майна або вчинення певної дії, що унеможливлює визначити момент передачі або вчинення певної дії що були б підтверджені актом передачі або іншим документом. Даному факту суд першої інстанції теж не придав значення, та не дав пояснення.
Зазначає, що суд спираючись, тільки на схожість ціни по договору між позивачем і ФОП Табановой Г.І. 2570 грн і у прибутковому касовому ордері №15 від 1-5 січня 2021 року, є обмежений в оцінці доказів і не є об?єктивний, тому, що ціна по договору змінювалась, між позивачем і ФОП Табановой Г.І. кожний рік і складала: 2017 р. - 1370 грн; 2018 р. - 1850 грн; 2019 р. - 2340 грн; 2020 р. — 2570 грн. Суд першої інстанцій не надав значення, що у прибуткових касових ордерах на оплату послуг, та у тому числі, касовому ордері №15 від 1-5 січня 2021 року, об?єктом оплати є не оренда торгових місць, а оренда контейнерів, що не є предметом спірного договору, допустив та прийняв їх як докази не належними до предмету доказування, що суперечить ст.76 ГПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення з огляду на її необгрунтованість та безпідставність, а оскаржуване рішення – без змін.
До суду апеляційної інстанції також від відповідача надійшли заперечення на відзив позивача, в якій останній просить суд надати пояснення з питання, чи правомочний позивач сам, як суб`єкт господарювання безпосередньо, укласти договір, де предметом договору є оренда торгових місць, що не відповідає його видам діяльності, зазначених у виписці з реєстру Юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, чи може безпосередньо як ФОП діяти та представляти інтерес від імені іншого суб`єкта господарювання, про який відсутні відомості у даному реєстрі., а також просить залишити поза увагою вимоги позивача, викладених у прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу, на основі доводів відповідачів зазначених у запереченнях.
Колегія суддів зазначає, що за правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження). Розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є вимога про стягнення 37 759,17 грн, то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України та має проводитись в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Табанової Ганни Іванівни на рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2023 у справі №916/3551/22; розгляд даної апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
З метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Табанової Ганни Іванівни на рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2023 у справі №916/3551/22 розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Як вбачається з матеріалів справи, Кулінському  І.П., який є фізичною особою-підприємцем, на праві власності належать  земельні ділянки площею 0,10 га та 0,04 га, розташовані за адресою: вул. Асена Христєва,30, м.Болград, Одеська область.
Рішенням Болградської міської ради Одеської області № 369-ХХІV від 15.12.2003 Кулінському І.П., як суб?єкту підприємницької діяльності, затверджено акт міської комісії від 12.12.2003 року про розміщення авторинку на земельній ділянці, площею 1412 кв.м, розташованій за адресою: вул. А.Христева, 30, м. Болград, Одеська область.
Рішенням виконкому Болградської міської ради №203 від 20.05.2004 дозволено Кулінському І.П. відкриття об?єкту сфери послуг (авторинок), розташованого за адресою: вул.А.Христева, 30, м. Болград, Одеська область.
Для розширення території авторинку між ФОП Кулінським І.П. та Болградською міською радою 19.01.2011 був укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,0364, що розташована за адресою: пр. Леніна (пр. Соборний), 122, м. Болград, яка примикає до земельної ділянки, яка розташована за адресою: вул.А.Христева, 30, м. Болград, Одеська область. Додатковою угодою від 17.01.2019 до договору оренди землі внесено зміни щодо площі орендованої земельної ділянки.
В подальшому ФОП Кулінським І.П. було направлено ФОП Табановій Г.І. проект договору №17 про надання послуг з утримання торговельного місця для забезпечення здійснення торгівлі, підписаним та скріплений печаткою з боку ФОП Кулінського І.П.
Згідно умов п. 1 якого предметом договору є торгівельне місце, розташоване на території ринку, яке надається орендодавцем у тимчасове строкове користування з метою здійснення орендарем торгівельної діяльності, надання орендодавцем послуг з утримання торговельного місця для забезпечення здійснення орендарем торгівлі, загальною площею 30 кв. м (14,4 кв.м +15,6 кв.м), що розташоване на території Белградського авторинку за адресою: вул. Болгарських ополченців. 30, м. Болград, Одеська область.  Згідно п. 2 договору №17 сума вартості послуг становить 2570 грн в місяць.
Відповідно до п.2.2. договору виходячи з розміру торгового місця, що надається, розмір оплати послуг ринку 2570 грн. Оплата за місяць встановлюється виходячи із встановлених 26 робочих днів, незалежно від кількості календарних днів на місяць. 
Оплата вартості послуг ринку, охорону проводиться безготівковим шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок або готівкою в касі Ринку до 5 числа поточного місяця (п.2.3 договору).
Вступ СПД у користування торговим місцем настає одночасно із підписанням цього договору без складання акта прийому.
СПД зобов`язується своєчасно, не пізніше 5 числа поточного місяця та в повному обсязі оплачувати ринку за послуги ринку (п.3.2 договору).
ФОП Табановою І.П. було внесено виправлення до договору щодо:
- незгоди з предметом договору, без внесення конкретних правок, 
- сторін договору, із зазначенням додатково стороною Табанова С.Д., 
- строку дії договору, із вказанням останнього з 01.01.2021 по 01.07.2021.
При цьому ФОП Табановою І.П. стороною договору з одного боку зазначено ФОП Кулінського І.П., а з іншого ФОП Табанову Г.І. та ФОП Табанова С.Д.
Вказаний договір підписаний сторонами та скріплений печаткою позивача.
На виконання умов договору №17 від 01.01.2021 позивач передав відповідачу торговельне місце та відповідно надавав послуги з його утримання. Однак відповідач свої зобов`язання з оплати виконав лише частково та сплатив 2570 грн за січень 2021 року, що і стало підставою для звернення позивача з відповідною позовною заявою.
Отже, предметом спору у даній справі є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору №17 про надання послуг з утримання торговельного місця для забезпечення здійснення торгівлі, в частині повної та своєчасної сплати наданих послуг.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що ФОП Табанова Г.І., фактично отримавши пропозицію від ФОП Кулінського І.П. щодо укладання договору в запропонованій ним редакції, відмовилась від такої пропозиції та одночасно зробила власну пропозицію щодо укладання договору вже в новій редакції, яка містить такі істотні умови договору як предмет, строк та ціна, отже, між ФОП Кулінським І.П. з одного боку та ФОП Табановою Г.І., ФОП Табановим С.Д. з іншого на запропонованих відповідачем умовах було укладений вищезгаданий договір.
Судова колегія погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У частині 1 статті 626 ЦК передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статті 181 ГК України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 Цивільного кодексу України).
Згідно ч.1 ст. 641 ЦК України (в редакції станом на момент укладання договору) пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до положень ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.
Згідно до ч.1 ст. 646 ЦК України відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію.
За змістом положень ст. ст.  626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Сторони  є вільними  в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у  ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1).
Згідно з ч. 1  ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
При цьому положення ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до  ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1  ст. 612 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ФОП Кулінським І.П. було підготовлено проект договору та надано для підписання ФОП Табановій Г.І. 
В свою чергу, ФОП Табановою І.П. було внесено виправлення до договору щодо незгоди з предметом договору, без внесення конкретних правок, сторін договору, із зазначенням додатково стороною Табанова С.Д. та строку дії договору, із вказанням останнього з 01.01.2021 по 01.07.2021.
Тобто, ФОП Табанова Г.І., яка, отримавши пропозицію від ФОП Кулінського І.П. щодо укладання договору в запропонованій ним редакції, відмовилась від такої пропозиції та одночасно зробила власну пропозицію щодо укладання договору вже в новій редакції, яка містить такі істотні умови договору як предмет, строк та ціна. 
При цьому, як вірно встановлено судом, ФОП Кулінський І.П. жодних заперечень щодо виправлених відповідачем умов договору не надав, натомість почав виписувати ФОП Табановій Г.І. прибуткові касові ордери на оплату послуг, тобто у відповідності до ст. 642 ЦК України прийняв відповідну пропозицію відповідача щодо укладання договору в запропонованій відповідачем редакції.
Таким чином, договір був укладений на строк, який був зазначений у зустрічній пропозиції – з 01.01.2021 по 01.07.2021. При цьому відповідачем стороною договору з одного боку зазначено ФОП Кулінського І.П., а з іншого ФОП Табанову Г.І. та ФОП Табанова С.Д.
Натомість жодних заперечень щодо ціни договору, яка становить 2 570 грн за місяць користування торговим місцем, відповідачем у власній оферті висловлено не було. В той же час, напис відповідача щодо незгоди з предметом договору не містить пропозиції чи зазначення іншого предмету договору.
Колегія суддів звертає увагу, що наявний в матеріалах справи договір підписаний з боку усіх учасників вказаного правочину.
Судова колегія вважає, що поведінка відповідача засвідчує його волю щодо виконання умов договору, оскільки останнім було внесено виправлення до договору щодо незгоди з предметом договору, без внесення конкретних правок, сторін договору, із зазначенням додатково стороною Табанова С.Д. та строку дії договору, із вказанням останнього з 01.01.2021 по 01.07.2021.
Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй Постанові від 10 вересня 2019 року у справі №  916/2403/18  закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 11 ЦК У країни)».
Колегія суддів наголошує, що відповідачем не спростовано факт використання торгівельного місця.
Не спростовано жодним належним чином факту часткової  сплати Табановим С.Д. у січні 2021 грошових коштів у сумі 2570 грн, оскільки посилання скаржника на те, що вказана сума була сплачена в якості плати за вивезення контейнеру не підтверджена жодним доказом.
Аргументи скаржника, що в  договорі відсутні умови про передання відповідного майна або вчинення певної дії, що унеможливлює визначити момент передачі або вчинення певної дії що були б підтверджені актом передачі або іншим документом судовою колегію оцінюються критично, оскільки в розділі 3 договору №17 про надання послуг з утримання торговельного місця для забезпечення здійснення торгівлі передбачено, що вступ СПД у користування торговим місцем настає одночасно із підписанням цього договору без складання акту прийому-передачі.
Таким чином, надання позивачем торговельного місця та виставлення щомісячних рахунків на оплату та користування відповідачем торговим місцем, що останнім жодним чином не заперечується, та проведенням оплати за січень 2021 року підтверджує факт виконання вказаного договору.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Враховуючи вищевикладене, колегія судів вказує що, неоплата виставлених рахунків є порушенням основоположного принципу добросовісності. Відповідач не надав суду доказів того, що між сторонами не було укладено договору, який фактично виконувався на протязі спірного періоду. У зв`язку з чим, позивач правомірно очікував на оплату наданих ним послуг, які прийняті відповідачем. 
Поведінка відповідача суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є такою, що не відповідає поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається па них (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17).
При укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Отже, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. 
Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17).
Фактичне виконання усіма сторонами спірного договору виключає кваліфікацію цього договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин частини восьмої статті 181 ГК України, за змістом якої визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов.
Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 924/866/21, від 11.10.2018 у справі №922/189/18, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.07.2022 у справі №921/184/21.
У матеріалах справи відсутні та сторонами не надані докази визнання недійсним укладеного договору чи визнання його неукладеним в певній частині. Також відсутні докази про розірвання спірного договору.
У даному випадку колегія суддів також враховує вимоги частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України, відповідно до якої пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
Згідно з частинами 1, 2 статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи,  сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Ч. 8  ст. 181 ГК України, в чинній редакції на момент укладення договору, передбачено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами  ЦК України.
Відповідно до  ст. 204 ЦК України  правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №911/2768/20, від 30.06.2021 у справі №910/3140/19).
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявність у договорі підпису та печатки ФОП Кулінського І.П., а також  посилань у договорі на рішення Болградської міської ради Одеської області № 369-ХХІV від 15.12.2003 (а.с.17), яким затверджено ФОП Кулінському І.П. акт міської комісії від 12.12.2003 року про розміщення авторинку на земельній ділянці, площею 1412 кв.м, розташованій за адресою: вул. А.Христева, 30, м. Болград, Одеська область, підтверджують факт про укладення договору саме фізичною особою-підприємцем позивачем, а не "Ринком", як окремою юридичною особою.
При цьому, доводи скаржника про недотримання правил господарської діяльності позивачем в даному випадку не впливає на чинність договору з урахуванням презумпції його правомірності.
Враховуючи викладене,  судова колегія доходить до висновку про укладення даного договору між ФОП Кулінським І.П. з одного боку та ФОП Табановою Г.І., ФОП Табановим С.Д. з іншого на запропонованих відповідачем умовах.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Належних доказів, які б спростовували наявність заборгованості у розмірі 12 850 грн з урахуванням внесеної відповідачем зміни щодо строку дії договору в матеріалах справи не міститься.
Таким чином, судова колегія дійшла до висновку про наявність у відповідача обов`язку зі сплати встановлених договором платежів за період з січня по червень 2021 року включно, та, відповідно, про правомірність вимог про стягнення грошових коштів за період з лютого по червень 2021 року включно у сумі 12 850 грн.
Судова колегія погоджується із здійсненим судом першої інстанції перерахунку розміру 3% річних та інфляційних втрат за договором договору №17 про надання послуг з утримання торговельного місця для забезпечення здійснення торгівлі та вважає її вірним, при цьому відповідачем власного контррозрахунку не надано.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшла висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволенні апеляційної скарги - відсутні.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія
П О С Т А Н О В И Л А:

          Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Табанової Ганни Іванівни на рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2023 у справі  №916/3551/22 - залишити без задоволення.
          Рішення Господарського суду Одеської області від 24.05.2023 у справі  №916/3551/22 залишити без змін.
Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття. 
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
          
Головуючий суддя                                                                    А.І. Ярош

Судді                                                                                            Г.І. Діброва

                                                                                                               Н.М. Принцевська