ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 182/2330/20
провадження № 51-1935 км 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 
засудженого                                 ОСОБА_6 
в режимі відеоконференції
захисника                                      ОСОБА_7 ,
потерпілого                                   ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника                     ОСОБА_7 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 2 червня 2022 року у кримінальному провадженні, дані про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020040340000342,за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Нікополь Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від                   11 листопада 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. 
Прийнято рішення щодо речових доказів та цивільного позову.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 1 лютого 2020 року приблизно о 02:02, перебуваючи у кафе «Міленіум», що за адресою на АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою вбивства наніс йому шість ударів ножем, який попередньо взяв з собою, у грудну клітку останнього, спричинивши ОСОБА_9 колото-різані проникаючі поранення з множинними ушкодженнями органів грудної і черевної порожнини, що призвело до смерті потерпілого.  
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 2 червня 2022 року вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Сторона захисту вважає, що стороною обвинувачення не надано достатні та беззаперечні докази для доведення винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. Також без належної уваги суду лишився факт відсутності слідів крові потерпілого на знарядді вбивства. Крім того, на думку захисника, прокурор безпідставно роз`єднав кримінальні провадження стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , що призвело до порушення права на захист під час розгляду кримінального провадження судом. Зазначені обставини не отримали належної оцінки суду апеляційної інстанції, який всупереч приписам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) формально розглянув провадження відносно    ОСОБА_6 , всіх доводів сторони захисту не перевірив, обґрунтованих відповідей на них не дав та безпідставно залишив вирок суду першої інстанції без змін. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали доводи касаційної скарги та просили її задовольнити. 
Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , просив залишити її без задоволення, а судові рішення щодо           ОСОБА_6 - без зміни.
Потерпілий ОСОБА_8 заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, просив залишити судові рішення щодо ОСОБА_6 - без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Для постановлення судового рішення апеляційний суд із дотриманням визначеної Главою 31 КПК процедури повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (це передбачає оцінку оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам провадження та дослідженим у судовому засіданні доказам), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідатиме вимогам              ст. 370 КПК, а також статей 419 або 420 КПК.
При цьому така перевірка має бути зроблена із додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне та справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.
Тобто, підтверджуючи законність оскаржених судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, або вносячи в них зміни чи скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим виконує завдання кримінального провадження, визначені у ст. 2 КПК, а саме: забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Як визначено ст. 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при її постановленні, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Недотримання зазначених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, апеляційний суд не дотримався вказаних вимог закону.
За приписами ч. 4 ст. 17, ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, при цьому всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов на підставі дослідження та оцінки наступних доказів: показання свідка ОСОБА_10 , матеріали відносно якого виділено в окреме кримінальне провадження,  свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , котра також була безпосередньою очевидицею подій,  даних рапорту інспектора патрульної поліції ОСОБА_13 , висновків експертів, в тому числі судово-медичних, протоколів оглядів та інших письмових доказів.
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду стороною захисту було подано апеляційну скаргу, в якій зазначалось, що суд приймаючи рішення, не в повному обсязі з`ясував всі обставини справи, що мають істотне значення, також місцевим судом була зроблена неналежна оцінка доказів, яка суперечить матеріалам справи, в тому числі й показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 .
За результатом розгляду апеляційної скарги вирок місцевого суду було залишено без змін.
Разом з тим, поза увагою суду апеляційної інстанції залишились наступні обставини.
Обираючи стандарт доказування, який має використовуватися в кримінальних провадженнях, необхідно віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей».
Він означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не вказує на те, що в його достовірності взагалі немає сумнівів, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.
Підґрунтям стандарту «поза розумним сумнівом» є фундаментальна цінність суспільства - гірше осудити невинного, ніж дозволити винному уникнути покарання; відповідно суспільство, яке цінує добре ім`я і свободу кожного, не повинно засуджувати людину, коли є розумні сумніви в її винуватості.
Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини. Так, у параграфі 55 рішення Європейського суду з прав людини від                    15 лютого 2012 року у справі «Гриненко проти України» зазначається, що «при оцінці доказів Європейський Суд зазвичай застосовує стандарт доведення «поза всяким розумним сумнівом». Однак доведення повинно будуватися на сукупності досить надійних, чітких і послідовних припущень або аналогічних неспростовних презумпцій фактів».
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.
Оскільки сторона захисту, оскаржуючи вирок місцевого суду, наголошували на однобічності і неповноті розгляду справи судом першої інстанції й неправильну оцінку ним доказів, та враховуючи, що вказані порушення, за умови їх підтвердження, можуть вплинути на законність й обґрунтованість вироку суду щодо ОСОБА_6 , відповідні доводи сторони захисту потребували ретельної перевірки, в тому числі й шляхом повторного дослідження обставин, які оспорюються.
Однак, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_6 , апеляційний суд зазначив, що його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, підтверджується сукупністю доказів, досліджених в судовому засіданні, при цьому обмежився лише повторним дослідженням відеозапису з камер відеоспостереження та перерахуванням решти доказів, покладених в основу вироку. Однак суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки фактичним обставинам справи, а саме лише посилання апеляційного суду в ухвалі на безпідставність доводів апеляційної скарги в даному випадку є недостатнім для спростування позиції сторони захисту.  
Зокрема, не перевіреними залишились доводи засудженого про неналежну оцінку місцевим судом висновку судово-медичної експертизи № 245 від 2 березня                   2020 року, відповідно до змісту якого в піднігтьовому вмісті обох рук                    ОСОБА_6 наявність крові не встановлено. Натомість, всупереч зазначеному, місцевий суд після проведення оцінки даного доказу дійшов протилежного висновку, з чим погодився й апеляційний суд. 
Також без уваги апеляційного суду залишились доводи щодо суперечності показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , а також неналежної оцінки їх судом першої інстанції, оскільки жоден зі свідків не вказав, що в руках ОСОБА_6 був ніж.
Свідок ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у місцевому суді пояснили, що в день події, у конфлікті що виник між ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,     ОСОБА_6 та ОСОБА_9 - свідок  ОСОБА_11 не брав участі у даній події.
Тоді як свідок ОСОБА_12 стверджувала, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 разом приймали участь у конфлікті з потерпілим.
Крім того, суд апеляційної інстанції в порушення вимог кримінального процесуального закону залишив поза увагою доводи засудженого  ОСОБА_6   про застосування до нього незаконних методів ведення досудового розслідування, без проведення належної перевірки таких доводів шляхом офіційного розслідування уповноваженим органом.
Такий підхід у контексті положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенції), а також усталеної практики Європейського суду з прав людини є неприпустимим.
Так, виходячи зі змісту статті 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення.
Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим, що не було дотримано судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .  
Перевірка доводів засудженого щодо незаконних методів ведення слідства має суттєве значення і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим.
Однак суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги на зазначені доводи                     ОСОБА_6 , формально зазначивши про те, що останній не подавав жодних клопотань про застосування відносно нього недозволених методів слідства.
Крім того, поза увагою апеляційного суду залишились доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що останній взяв на себе винуватість, оскільки хотів допомогти ОСОБА_10 .
Відтак, належним чином не перевіривши доводів апеляційної скарги, не навівши достатніх мотивів визнання їх безпідставними, формально зазначивши про їх спростування наведеними у вироку доказами та мотивами, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про залишення вироку місцевого суду без змін.
Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду не відповідає приписам статей 370, 404, 419 КПК, а допущені цим судом порушення вимог кримінального процесуального закону у силу положень ч. 1 ст. 412 КПК є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За таких обставин, касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, в ході якого необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити усі доводи апеляційної скарги, за необхідності й наявності відповідних підстав повторно дослідити обставини кримінального провадження та ухвалити рішення, яке би відповідало вимогам                  ст. 370 КПК.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанцій.
З метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, а саме запобігти можливості переховування обвинуваченого від суду, колегія суддів вважає за необхідне обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 2 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 20 січня 2024 року включно.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                      ОСОБА_3