Справа № 450/3740/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/703/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        20 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

       головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
       судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
                       за участю: секретаря Цьони С.Ю.;
                       позивачки ОСОБА_1 та її представника – адвоката Сеньків А.І.;
                       відповідача ОСОБА_2 та його представника – адвоката Назарко А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2  на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за згаданою позивачкою особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 101,3 км.м, житловою 61 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1439174146236; а також на земельну ділянку, кадастровий номер 4623681600:01:007:0368, площею 0,0326 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1318689946236 (в подальшому – «спірний будинок» та «спірна земельна ділянка»). 
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка з 14.09.2007 року до 10.10.2019 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Франківського районного суду м.Львова від 09.09.2019 року. Стверджувалося, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинилися ще з 2012 року, що відповідач визнав при розірванні шлюбу, і з цього часу їх сім`я існувала тільки формально, однак окремого житла у кожного з них не було, а тому вимушені були проживати спільно з дітьми в гуртожитку по АДРЕСА_2 . Проживання з відповідачем в одній кімнаті створювало нестерпні умови, а тому вона з дітьми у 2015 році переїхала в належну її батькові квартиру по АДРЕСА_3 . Для вирішення житлових питань позивачки її батьки допомогли підшукати їй спірний будинок, в якому вона могла б проживати з дітьми. З цією метою її батько, ОСОБА_3 , 10.08.2017 року продав належну йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 і всі виручені кошти у сумі 608 600 грн. та деякі свої збереження, а всього – 787 000 грн., у цей же день подарував позивачці для купівлі спірних земельної ділянки та житлового будинку, що вони зафіксували простим письмовим договором, а 06.09.2021 року вони такий договір дарування посвідчили в нотаріуса. 
10.08.2017 року позивачка придбала спірну земельну ділянку, на якій вже був споруджений та завершений будівництвом спірний будинок. Однак, оскільки згаданий будинок був споруджений без отримання дозвільних документів, то такий був самочинним будівництвом, а відтак не був об`єктом нерухомого майна, а був сукупністю розташованих на земельній ділянці будівельних матеріалів та конструкцій, які були відчужені власником разом із земельною ділянкою, на якій знаходились. За вказані об`єкти вона оплатила решту коштів, отриманих в дар від батька. Отримавши зазначені кошти в день продажу земельної ділянки, продавець цієї ділянки зобов`язалася виготовити технічну документацію на будинковолодіння, про що підписала відповідне письмове зобов`язання. Жодного будівництва на спірній земельній ділянці за час спільного проживання сторонами здійснено не було, вона лише узаконила будинок, який на її земельній ділянці був споруджений попередніми власниками. Оскільки спірна земельна ділянка та розташований на ній спірний житловий будинок був придбаний позивачкою за кошти, які належали їй особисто, то такі являються її особистою приватною власністю (том 1, а.с. 2-5).
       У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 та приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ростова Людмила Олександрівна, про визнання договору дарування грошей недійсним: з посиланням на частину 5 статті 205 та статтю 215 ЦК України.
       Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовувалися тим, що за час сумісного життя у шлюбі сторонами було придбано спірну земельну ділянку і на ній збудовано спірний житловий будинок. Звертає увагу на те, що Договір дарування грошових коштів був нотарільно посвідчений 06.09.2021 року, тобто – коли вже існувала справа за позовом ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Вважає, що оспорюваний договір дарування грошей не направлений на реальне настання правових наслідків для ОСОБА_4 , а спрямований на позбавлення ОСОБА_2 законних майнових прав на об`єкт спільної сумісної власності подружжя (том 1, а.с. 64-73).

Оскаржуваним рішенням первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 101,3 км.м, житловою 61 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1439174146236.
Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4623681600:01:007:0368, площею 0,0326 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1318689946236.
В задоволенні зустрічного позову   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування грошей недійсним відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 7 864 грн. 40 коп. сплаченого судового збору (том 1, а.с. 267-271).

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 .
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити, а позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити, покликаючись на порушення норм процесуального права та на неправильне застосування норм матеріального права.
Стверджує, що «на момент придбання ОСОБА_1 земельної ділянки, будинку на ній не існувало», про що свідчить зміст договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки від 10.08.2017 року, на укладення якого ОСОБА_2 давав свою письмову згоду.
Визнаючи, що «негаразди в сім`ї ОСОБА_2 почали виникати з 2012 року», стверджує, що сімейні стосунки між сторонами поновлювалися, про що свідчать матеріали судових справ за позовами ОСОБА_2 про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , а також те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився третій син.
Вважає, що Висновок експерта від 08.02.2022 року, поданий до матеріалів справи позивачкою за первісним позовом, суперечить наявним у матеріалах справи документам (том 2, а.с. 2-14). 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивачки за первісним позовом і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

ОСОБА_2 , звертаючись до суду із зустрічним позовом – з посиланням на частину 5 статті 205 та статтю 215 ЦК України (том 1, а.с. 73), просив суд визнати недійсним Договір дарування грошей, укладений між відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 (як « ОСОБА_5 ») та її батьком ОСОБА_3 (як « ОСОБА_6 »), посвідчений 06 вересня 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ростовою Л.О. за реєстровим № 480 (в подальшому – «Договір дарування грошей»). 
В той же час, частина 5 у статті 205 ЦК України взагалі відсутня. 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом зустрічної позовної заяви можна припустити, що її автор припустився описки, оскільки на сторінці 7 зустрічної позовної заяви посилається («виділяє») правову норму, яка передбачена частиною 5 статті 203 (а не статті 205) ЦК України, якою встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (том 1, а.с. 70).
Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, вимога про визнання оспорюваних правочинів недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.
Направленість правочину на настання відповідних правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України), дозволяє відрізняти правочини від інших юридичних фактів. Відсутність спрямованості правочину на досягнення певних правових наслідків, зокрема, вчинення правочину без дійсного наміру їх настання або з наміром приховати бажаний правовий результат, зумовлює його недійсність з підстав, що передбачені статтями 234-235 ЦК України, якими передбачено правові наслідки фіктивного (стаття 234) та удаваного (стаття 235) правочинів.
Особливістю вищезгаданих правочинів є та обставина, що їх учасники за взаємною згодою і взаємними діями намагаються ввести в «оману» інших суб`єктів, вчиняючи правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (фіктивний правочин), або для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили (удаваний правочин).
У зустрічному позові не зазначено, як саме позивач за цим позовом ОСОБА_2 трактує Договір дарування грошей (який він просить визнати недійсним): як фіктивний чи як удаваний правочин.
Однак, безспірним є те, що учасниками Договору дарування грошей є дві особи (дарувальник ОСОБА_3 та обдарована ОСОБА_1 ), а відтак саме ці особи мали б відповідати за зустрічним позовом про визнання недійсним укладеного ними Договору дарування грошей. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Виходячи з наведеного, якщо позивач (в нашому випадку – за зустрічним позовом) не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).
Отже визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.
Предметом спору за зустрічним позовом є визнання недійсним Договору дарування грошей, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Разом з тим позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , будучи обізнаним про осіб, які уклали оспорюваний ним Договір дарування грошей, визначив відповідачем за зустрічним позовом лише ОСОБА_1 , а іншого учасника цього Договору ОСОБА_3 - третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову (том 1, а.с. 64).
Процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різним.
З огляду на предмет та підстави позову, залучення  ОСОБА_3   до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а не відповідачем, є помилковим та свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи за зустрічним позовом.
Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог (в нашому випадку – за зустрічним позовом) мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи. 
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 02 листопада 2022 року у справі № 753/537/19, від 16 вересня 2022 року у справі № 642/2316/20, від 18 травня 2022 року у справі № 753/8090/18 та від 08 листопада 2023 року у справі № 465/4965/13-ц, які (у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України) підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
За наведених обставин правові підстави для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом відсутні, а тому апеляційна скарга в цій частині вимог до задоволення не підлягає.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Відтак, для визнання право спільної сумісної власності подружжя на майно в порядку статті 60 СК України необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:
1)час набуття майна;
2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відтак, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
       Судом встановлено та стверджується матеріалами справи наступне.

10 серпня 2017 року ОСОБА_3 (батько позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 ) по нотаріально посвідченому Договору купівлі-продажу квартири продав належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_4 за 608 600 грн. (том 1, а.с. 9-10).
В цей же день, 10 серпня 2017 року, ОСОБА_7 (останнє місце реєстрації якої – вищезгадана квартира АДРЕСА_4 ) по нотаріально посвідченому Договору купівлі-продажу земельної ділянки купила у селі Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області спірну земельну ділянку, кадастровий номер 4623681600:01:007:0368, площею 0,0326 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за 123 710 грн. (том 1, а.с. 15-16). 
На твердження ОСОБА_1 , вищезгадану спірну земельну ділянку нею було придбано за кошти, які їй подарував батько, ОСОБА_3 , який їх отримав за продану в цей же день належну йому на праві власності квартиру.
ОСОБА_3 у поданих до суду письмових Поясненнях повністю підтверджує вищенаведені пояснення позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 (том 1, а.с. 102-103).

За змістом частини 2 статті 220 ЦК України («Правові наслідки недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору»), договір за певних обставин (зокрема – якщо одна із його сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення) може бути визнаний дійсним в судовому порядку і в цьому разі наступне нотаріальне посвідчення цього договору не вимагається.
При цьому обов`язковою вимогою для застосування частини 2 статті 220 ЦК України (визнання договору дійсним в судовому порядку) є ухилення однієї із його сторін від його нотаріального посвідчення та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (постанови Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №243/8038/17; від 21 березня 2021 року у справі № 537/2419/16-ц; від 18 січня 2021 року у справі № 577/5231/18; том 2, а.с. 74-84).
В той же час, вищезгадані сторони договору дарування грошей, що мало місце 10 серпня 2017 року ( ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ), не втратили можливості нотаріально посвідчити такий Договір дарування грошей, що вони і зробили 06 вересня 2021 року та в якому підтвердили досягнення між ними усіх істотних умов цього договору дарування та його повне виконання ще 10 серпня 2017 року, а саме: прийняття ОСОБА_1 в дар від ОСОБА_3 787 000 грн. готівкою (том 1, а.с. 12-14), що не суперечить положенням частини 3 статті 631 ЦК України та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (том 2, а.с. 85-95).
Правомірність укладеного 06 вересня 2021 року Договору дарування грошей у відповідності до статті 204 ЦК України презюмується, оскільки такий судом недійсним не визнавався.
З урахуванням всіх вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачкою за первісним позовом ОСОБА_1 доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що джерелом набуття спірної земельної ділянки були її особисті кошти, які вона отримала 10 серпня 2017 року в дар від свого батька, а відтак ця земельна ділянка не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Судами також встановлено та стверджується матеріалами справи те, що на придбаній ОСОБА_1 у власність 10 серпня 2017 року спірній ділянці на момент її придбання вже знаходився спірний будинок (в складі спареного котеджу), який ще не було здано в експлуатацію і правовстановлюючі документи на який станом на 10 серпня 2017 року ще були відсутніми.
Ця обставина стверджується показами в судовому засіданні цілого ряду свідків, а також Висновком експерта по результатах проведення будівельно-технічної експертизи №04/22 від 08.07.2022 року, складеним на замовлення представника позивачки ОСОБА_1 судовим експертом Судового експертно-розрахункового бюро ТзОВ «СЕРБ» Бочуляком Р.П., згідно якого «факт закінчення будівництвом житлового будинку  АДРЕСА_1 , загальною площею 101,3 кв.м., житловою площею 61,0 кв.м. на земельній ділянці з кадастровим номером 4623681600:01:007:0368 станом на 10.08.2017 р. – технічно підтверджується» (том 1, а.с. 205-219).
В той же час, апелянтом не подано до суду доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, на спростування вищезгаданих доказів про існування на спірній земельній ділянці станом на час її придбання 10 серпня 2017 року позивачкою ОСОБА_1 спірного будинку (в складі спареного котеджу). 
З урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що і спірний будинок(збудований на спірній земельній ділянці, власником якої з 10 серпня 2017 року є ОСОБА_1 ) не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скарг  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 лютого 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 24 листопада 2023 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.