РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року 
м. Рівне

Справа № 569/4678/23
Провадження № 22-ц/4815/960/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді : Гордійчук С. О., 
суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.,

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Коцюби О.В. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2023 року, ухваленого в складі судді Кучиної Н.Г.Є, дата складання повного тексту рішення15 червня 2023 року,  у справі № 569/4678/23
в с т а н о в и в  :
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що наказом Э.DN-УВ-2021-7140616 від 06.08.2021 року його було звільнено з посади заступника керівника напрямку в Акціонерному Товаристві комерційний банк ”ПриватБанк“ відповідно до п.1. ст. 40 КЗпП (за скороченням штату).
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2022 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді Заступник Керівника Напрямку; стягнуто з АТ КБ “ПриватБанк” середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 212 494, грн. 60 коп. та моральну шкоду в розмірі 20 000 тисяч гривень.
14 лютого 2023 року Рівненським апеляційним судом, апеляційну скаргу АТ КБ ”ПриватБанк” залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04.11.2022 року у справі № 569/18530/21 залишено без змін.
27.02.2023 року наказом № Е.28.0.0.0/1-6711909 його поновлено на попередній роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді Заступник Керівника Напрямку “Розвиток і контроль банкоматної і термінальної мережі” Північно-Західного макрорегіонального управління з 06.08.2021 р. 
Просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.09.2022 по 28.02.2023 року в розмірі 79868,66 грн.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.
Стягнуто з АТ КБ “ПриватБанк” (ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 79 868 грн. 66 коп. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 28.09.2022 р. по 28.02.2023 р.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.
Не погодившись із рішенням суду відповідач в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскільки в резолютивній частині судового рішення не було зазначено про негайне його виконання в частині поновлення на роботі, тому у відповідача не виникло обов`язку щодо негайного його виконання. Крім того, судом неправильно визначено строк затримки виконання судового рішення, а відтак невірно визначено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Судом не враховано, що строк позовної давності по заявленим позивачем вимогам становить 3 місяці з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права (стаття 233 КЗпП України в редакції на час виникнення правовідносин).
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду таким вимогам в повній мірі не відповідає.
Встановлено, що Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2022 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді Заступник Керівника Напрямку; стягнуто з АТ КБ “ПриватБанк” середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 212 494, грн. 60 коп. та моральну шкоду в розмірі 20 000 тисяч гривень.
14 лютого 2023року зазначене рішення суду набрало законної сили.
27.02.2023 року наказом № Е.28.0.0.0/1-6711909 ОСОБА_1 поновлено на попередній роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді заступник керівника напрямку “Розвиток і контроль банкоматної і термінальної мережі” Північно-Західного макрорегіонального управління з 06.08.2021 р. 
28.02.2023 року ОСОБА_1 приступив до виконання своїх трудових обов`язків.
Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (постанова Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15) Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, провадження № 61-29024св18.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України).
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Зі змісту статей 24, 31, частини п`ятої статті 235 КЗпП України слідує, що негайне виконання рішення суду це є обов`язок, а не право власника, не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків, незалежно від того, чи про це зазначено у рішенні суду і чи буде дане рішення суду оскаржуватися. А добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.
Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14037цс19).  
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що оскільки в резолютивній частині судового рішення не було зазначено про негайне його виконання, тому у відповідача не виникло такого обов`язку щодо поновлення позивача на роботі не заслуговують на увагу, оскільки вони грунтуються на неправильному тлумаченні скаржником вказаних норм права.
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем встановленого статтею 233  КЗпП України строку для звернення до суду апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України ( в редакції на час виникнення правовідносин) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України.
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з   наступного дня після видачі роботодавцем зазначеного наказу незалежно від тривалості затримки його видачі.
Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день поновлення його на роботі.
Оскільки позивач поновлений на роботі лише 27.02.2023 року, а з позовом звернувся 16.03.2023 року, підстав для висновку про пропуск ним тримісячного строку для звернення до суду немає.
Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами відповідача щодо неправильного визначення судом першої інстанції періоду затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі з таких підстав.
При вирішенні справи суд має, насамперед, визначити зміст спірних правовідносин, обрати норму права, що їх регулює, та повинен правильно її застосувати.
Так, спір у справі виник з приводу тривалого невиконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2022 року щодо поновлення позивача на роботі, що має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Убачається, що рішення суду про поновлення на роботі від 04.11.2022 року було виконано відповідачем із затримкою – 27.02.2023 року, а відтак наявні підстави для застосування положень ст. 236 КЗпП України.  
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Отже, період для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі необхідно обраховувати з 05.11.2022 по 27.02.2023 року. 
Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 732,74 грн х 80 робочих днів = 58919,20 грн. середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.
Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 вересня 2022 року до 04.11.2022 року, оскільки дана вимога була предметом дослідження суду у справі №569/18530/21 і рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04.11.2022 року вимогу задоволено частково та визначено період вимушеного прогулу саме з 06.08.2021 по 27.09.2022. Рішення суду в цій частині позивач не оскаржував.
Будь-які докази проте, що період вимушеного прогулу з 27 вересня 2022 року до дня постановлення рішення не був предметом дослідження суду у справі №569/18530/21 матеріали справи не містять.
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність  висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Коцюби О.В. задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2023 року змінити, зменшивши розмір стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 79 868,66 грн. до 58 919,20 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 23 листопада 2023 року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Ковальчук Н.М.

                                                                               Шимків С.С.