ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" листопада 2023 р. м.Київ          Справа№ 910/2218/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Станіка С.Р.
суддів:            Мальченко А.О. 
          Гончарова С.А. 
 
за участю секретаря судового засідання Щербини А.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу                Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000»
на рішення          Господарського суду міста Києва 
від                                02.05.2023
у справі          № 910/2218/23 (суддя Марченко О.В.)                                                   
за позовом          Фізичної особи - підприємця Мазурика Богдана Володимировича 
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» 
про                    стягнення 75 751,86 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 
Фізична особа - підприємець Мазурик Богдан Володимирович (далі - Підприємець) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» (далі - Товариство): 59 412 грн заборгованості за договором-заявкою на перевезення вантажу від 12.01.2022 №2457 (далі - Договір); 14 620,99 грн втрат від інфляції та 1 718,87 грн 3% річних, а всього 75 751,86 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що: 
- 12.01.2022 Підприємцем (виконавець) і Товариством (замовник) було укладено Договір, відповідно до якого позивач мав організувати перевезення вантажу з Ziar Nad Hronom (Словаччина) - Товариство у м. Київ (вул. Набережно-Корчуватська, 136); відповідач був зобов`язаний провести оплату за надані на його користь послуги протягом 30 календарних днів з дня розвантаження автомобіля; 
- фрахтова сума складає 1 850 євро за курсом НБУ на дату розвантаження; факт розвантаження автомобіля (його отримання вантажоодержувачем Товариством та фактичне надання позивачем послуг) підтверджується міжнародною товаро-транспортною накладною № SK 2022009 (графа 24) та актом прийняття-передачі робіт (надання послуг) від 21.01.2022 №25, розвантаження автомобіля (його отримання вантажоодержувачем - ТОВ «Темп-2000» та фактичне надання позивачем послуг); 
- відповідач не пізніше 21.02.2022 мав сплатити позивачу 59 412 грн за Договором, проте станом 09.02.2023 (дата підписання позову) заборгованість відповідача за надані послуги складає 59 412 грн., у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору Підприємцем нараховано 14 620,99 грн. втрат від інфляції та 1 718,87 грн 3% річних.

Короткий зміст відзиву на позовну заяву 
16.03.2023 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав таке:
- Товариство отримало позовну заяву Підприємця від 09.02.2023, яка має назву «Позовна заява про стягнення заборгованості за договором-заявкою № 2457 від 12.01.2022», підставою позову за змістом позовної заяви є заборгованість відповідача за договором-заявкою від 12.01.2022 №2457, в прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 59 412 грн заборгованості за договором-заявкою на перевезення вантажу від 10.01.2022 №2454, 14 620,99 грн втрат від інфляції та 1 718,87 грн 3% річних, але зазначені вимоги жодним чином не обґрунтовані ні у тексті позовної заяви, ані доданими до позовної заяви документами; 
- таким чином, предмет спору жодним чином не пов`язаний із наведеними в позовній заяві підставами; 
- крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2023 відкрито провадження у справі №910/2222/23 на підставі позовної заяви Підприємця з таким самим предметом позову (договір-заявка на перевезення вантажу від 10.01.2022 №2454), з огляду на що провадження у справі №910/2218/23 підлягає закриттю; 
- що ж до Договору, то виконані позивачем нарахування втрат від інфляції та 3% річних на суму боргу 59 412 грн є надмірно великим порівняно з розміром боргу з урахуванням тієї обставини, що стягнення відбувається в період дії воєнного стану.

Короткий зміст відповіді на відзив на позовну заяву
30.03.2023 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що:
- твердження відповідача про те, що позовна заява жодним чином не обґрунтовує позовних вимог про стягнення заборгованості за договором-заявкою від 12.01.2022 №2457 не відповідає дійсності, оскільки позивач при складенні позову допустив орфографічну помилку в прохальній частині позову, помилково вказавши договір-заявку на перевезення вантажу від 10.01.2022 №2454; 
- 16.03.2023 позивач надіслав суду і відповідачу заяву про уточнення позовної вимоги за позовною заявою про стягнення заборгованості за договором - заявкою на перевезення вантажу від 12.01.2022 №2457; сама описка не впливає на зміст позовної заяви, оскільки в її тексті йдеться саме про невиконання зобов`язань за договором-заявкою від 12.01.2022 №2457, а не від 10.01.2022 №2454; 
- до того ж, відповідачу і суду було надіслано всі без виключення документи, що стосуються перевезення за договором-заявкою від 12.01.2022 №2457.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.05.2023 у справі № 910/2218/23 позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Мазурика Богдана Володимировича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» про стягнення 75 751,86 грн задоволено частково, а саме:
- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000»  на користь Фізичної особи - підприємця Мазурика Богдана Володимировича: 59     412 (п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста дванадцять) грн основної заборгованості; 14     255 (чотирнадцять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн 58 коп. втрат від інфляції; 1 718 (одну тисячу сімсот вісімнадцять) грн 87 коп. 3% річних; 2     671 (дві тисячі шістсот сімдесят одну)? грн 05 коп. судового збору і 5     000 (п`ять тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
- відповідачем було прийнято без будь-яких зауважень послуги позивача з перевезення вантажу на загальну суму 59 412 грн, що підтверджується підписаним сторонами та скріпленим печатками юридичних осіб актом приймання-передачі робіт (надання послуг) від 21.01.2022 №25 і міжнародною товарно-транспортною накладною №SK2022009, проте не оплачено такі послуги у визначений Договором строк;
- крім того, за прострочення сплати суми основного боргу, за перерахунком суду першої інстанції присуджено до стягнення втрат від інфляції за період з березня 2022 по січень 2023 у розмірі 14 255,58 грн. та 3% річних за період з 22.02.2022 до 08.02.2023 у розмірі 1 718,87 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач -           Товариство з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» (17.05.2023 згідно штемпеля канцелярії суду на апеляційній скарзі), звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми      процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
Скаржник зазначав, що в прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 59 412 грн заборгованості за договором-заявкою на перевезення вантажу від 10.01.2022 №2454, 14 620,99 грн втрат від інфляції та 1 718,87 грн 3% річних, але зазначені вимоги жодним чином не обґрунтовані ні у тексті позовної заяви, ані доданими до позовної заяви документами. Таким чином предмет спору жодним чином не пов`язаний із наведеними в позовній заяві підставами.
Крім того, сума зазначених нарахувань є надмірно великою порівняно з розміром боргу з урахуванням тієї обставини, що стягнення відбуваються в період воєнного стану, що введений 24.02.2022 указом президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також, скаржник вважає неправомірним рішенням суду першої інстанції про стягнення судових витрат на професійну допомогу в розмірі 5     000,00 грн., оскільки присудженна сума до стягнення не відповідає критеріям розумності, обгрунтованості та співмірності зазначених витрат зі складністю справи.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу 
21.04.2023 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято до розгляду у відповідності до ст. 119, ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, і у якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення      суду першої інстанції      - залишити без змін.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказував на те, що: 
- в апеляційній скарзі відсутні будь-які обґрунтування того, що в скаржника відсутня заборгованість перед позивачем за Договором-заявкою №2457 від 12.01.2022 в розмірів 59     412 грн.;
- одна з підстав скасування рішення суду першої інстанції зводиться до невірного зазначення (описку) позивачем у прохальній частині позовної заяви номеру та дату Договоро-заявки. Проте, по всьому тексту позовної заяви все було вірно зазначено. Крім того, позивач надаючи пояснення щодо описки, не збільшував, не зменшував та не змінював позовних вимог, а уточнював лише допущену в прохальній частині описку;
- скаржник стверджуючи, про те, що з 24.02.20232 та до середини квітня м. Київ та Київська область були районами активних бойових дій, що спричинило повну зупинку виробничої діяльністі скаржника в цей період, але відповідач не надав жодного належного доказу існування таких обставин;
- скаржником не надано доказів того, що він намагався хоча б частково розрахуватись з позивачем;
- хоча судом першої інстанції в повному обсязі і не задоволено вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, однак позивач не оскаржує в цій частині рішення суду та вважає, що судом першої інстанції належним чином обґрунтовано покладення таких витрат на скаржника в частині їх розміру, з огляду на обставини даної справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу розподілу судової справи між суддями від 17.05.2023, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000»           на рішення Господарського суду м. Києва від 02.05.2023 у справі № 910/2218/23, передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Станік С.Р., суддів: Гончаров С.А., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи № 910/2218/23. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційних скарг, які визначені главою      1     розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000»           на рішення Господарського суду м. Києва від 02.05.2023 у справі № 910/2218/23.
29.05.2023 на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду      з суду першої інстанції надійшли матеріали справи № 910/2218/23.
Північний апеляційний господарський суд за результатами розгляду питання про відповідність апеляційної скарги      дійшов висновку про відповідність апеляційної скарги вимогам, які зазначені у ст. 258 Господарського процесуального кодексу України, підстав для її повернення та відмови у відкритті апеляційного провадження не встановлено.
При здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в статтях 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно Конституції України реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).
За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік"      установлено у 20223 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі: для      працездатних осіб з 1 січня - 2684 гривень. 
Отже, малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує:           268 400,00 грн. грн. (2 684,00 грн * 100 = 268 400,00 грн.) - станом на момент звернення з відповідним позовом та      на момент звернення з апеляційною скаргою. 
Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимога щодо стягнення коштів у розмірі 76      151,86 грн. вказана справа, у відповідності до приписів           п. 1 ч. 5      ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, відноситься до малозначних справ.
Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/2218/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000»           на рішення Господарського суду м. Києва від 02.05.2023, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000»     на рішення Господарського суду м. Києва від 02.05.2023 у справі № 910/2218/23 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено учасникам справи на подання відзивів, заяв та клопотань. 
Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 була надіслана  відповідачу засобами поштового зв`язку за адресою: вул. Євгена Коновальця, буд. 29, м. Київ, 01133, яка згідно з рекомендованим повідомленням про вручення № 0411638874814 було отримана останнім 16.06.2023, а позивачу зазначена ухвала надіслана в зареєстрований електронний кабінет позивача, в системі «Електронний суд». 
У відповідності до вимог ч. 5  статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Отже, учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022      від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, воєнний стан неодноразово продовжувався і діє на даний час.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга).
Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.
Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11 Господарського процесуального кодексу України, в умовах воєнного стану.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно встановлено судом першої інстанції,      12.01.2022 фізичною особо-підприємцем Мазуриком Б.В. (виконавець) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» (замовник) було укладено Договір, за умовами якого:
- дата та час навантаження - 14.01.2022 о 09:00 год.;
- найменування відправника, адреса пункту навантаження, відповідальна особа, контакти - IRBIS Group s.r.o., ul. Slovenskejo nar.povstania 131, Ziar nad Hronom 965 01;
- місце митного оформлення при навантаженні - MARK-VAM KF, 2360 GYAL;
- митниця місце розмитнення - митний пост «Столичний», м. Київ, вул. Новопирогівська, 58, ОСОБА_1, НОМЕР_3;
- вантажоотримувач (найменування) - Товариство;
- адреса пункту розвантаження (призначення вантажу) - м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 136;
- найменування вантажу - відходи поліетилену;
- вага (брутто), габарити, вид завантаж. - 22 т, бокова;
- рід упаковки, кількість палет, додат. Інф. - пал. 1,1*1,2, растентовка;
- супровідні документи на вантаж - Інвойс, пакувальний лист, CMR, Euro1, декларація;
- фрахтова сума - 1           850 євро (по курсу НБУ на дату розвантаження);
- термін доставки - з 17.01.2022 по 18.01.2022;
- додаткові умови - 48 годин нормативний час на завантаження/замитнення; 48 годин нормативний час на розмитнення/вивантаження;
- примітки - відмова від завантаження менш ніж за 48 годин до дати завантаження - штраф 100 євро; зрив термінів подання авто в пункт завантаження/розвантаження - штрафу з виконавця 50 євро за кожну добу запізнення; простій авто з вини замовника понад нормативний час - штраф 50 євро за кожну добу простою;
- умови оплати - безготівкова форма на умовах 100% оплати протягом 30 календарних днів з дня розвантаження автомобіля на підставі копії рахунка, переданого виконавцем за допомогою факсимільного зв`язку, з подальшим отриманням оригіналу рахунка, товарно-транспортної накладної (CMR/ТТН) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акта приймання-передачі наданих послуг;
- митний перехід - Чоп;
- автомобіль, причеп (в т.ч. держ. ном.) - НОМЕР_2, НОМЕР_1 , тент.
На виконання умов Договору позивачем було здійснено перевезення вантажу на суму 59     412 грн, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною №SK2022009.
Сторонами на вказане перевезення підписано та скріплено печатками юридичних осіб акт приймання-передачі робіт (надання послуг) від 21.01.2022 №25 на суму 59           412 грн, тобто послуги вважаються належним чином наданими позивачем і прийнятими відповідачем без будь-яких зауважень.
Позивачем було надано відповідачу рахунок на оплату від 21.01.2022 №25 на суму 59     412 грн, проте Товариством такий рахунок оплачено не було.
Позивачем надіслано на електронну і поштову адреси відповідача лист-вимогу від 25.11.2022 щодо погашення, зокрема, заборгованості за Договором.
Товариством з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» відповіді на лист-вимогу не надіслано, заборгованість не сплачено.
У зв`язку з чим Фізична особа - підприємець 13.02.2022 звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» заборгованості за договором-заявкою на перевезення вантажу № 2457 від 12.01.2022.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" . 
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в прохальній частині апеляційної скарги скаржник просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 02.05.2023 у справі № 910/2218/23, а тому розгляд справи здійснюється у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до           статті 11 Цивільного кодексу України           цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Частина 1     статті 193 Господарського кодексу України     встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські      зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання           зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України    з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2                статті 193 Господарського кодексу України                визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором перевезення.
За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч.1 ст.909 Цивільного кодексу України).
Ч.1 ст. 916 Цивільного кодексу України визначено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 21.02.2022 виконавцем було надано замовнику послуги з перевезення згідно договором-заявкою на перевезення вантажу №2457 від 12.01.2022 в повному обсязі. Вказане визнається учасниками справи та відповідно до ч.1 ст.75 Господарського процесуального кодексу України доказуванню не підлягає. 
Так, договором сторонами було погоджена фрахтова сума 1 850 євро за курсом НБУ на дату розвантаження та мови оплати: безготівкова форма на умовах 100% оплати протягом 30 календарних днів з дня розвантаження автомобіля на підставі копії рахунку  переданого виконавцем за допомогою факсимільного зв`язку, з подальшим отриманням оригіналу рахунка, товарно-транспортної накладної (CMR/ТТН) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акта приймання-передачі наданих послуг.
Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України,     якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов Договору позивачем було здійснено перевезення вантажу на суму 59     412 грн, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною №SK2022009.
Сторонами на вказане перевезення підписано та скріплено печатками юридичних осіб акт приймання-передачі робіт (надання послуг) від 21.01.2022 №25 на суму 59      412 грн, тобто послуги вважаються належним чином наданими позивачем і прийнятими відповідачем без будь-яких зауважень.
Позивачем було надано відповідачу рахунок на оплату від 21.01.2022 №25 на суму 59     412 грн, проте Товариством з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» такий рахунок оплачено не було.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Відповідно до абзацу першого частини першої та частини третьої статті 929 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Частинами одинадцятою - тринадцятою статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» передбачено, що перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. 
Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України. 
Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.
Згідно з частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, відповідачем було прийнято без будь-яких зауважень послуги позивача з перевезення вантажу на загальну суму 59 412 грн, що підтверджується підписаним сторонами та скріпленим печатками юридичних осіб актом приймання-передачі робіт (надання послуг) від 21.01.2022 №25 і міжнародною товарно-транспортною накладною №SK2022009, проте не оплачено такі послуги у визначений Договором строк, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» наведеної суми заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Крім суми основної заборгованості позивач просив стягнути з відповідача 14 620,99 грн втрат від інфляції за період з березня 2022 по січень 2023 та 1 718,87 грн 3% річних за період з 22.02.2022 до 08.02.2023.
Судом першої інстанції перевірено розрахунок сум втрат від інфляції та 3% річних і періодів їх нарахування, та встановлено, що періоди визначені правильно, сума 3% річних розрахована правильно, а сума втрат від інфляції - неправильно.
Суд першої інстанції здійснивши перерахунок встановив, що сума втрат від інфляції становить 14 255,58 грн та підлягає стягненню з відповідача, а у стягненні решти суми втрат від інфляцій судом першої інстанції правомірно відмовлено.
Стосовно доводів відповідача щодо наявності підстав для звільнення його від відповідальності, що передбачено статтею 551 Цивільним кодексом України і статтею 233 Господарського кодексу України, або зменшення розміру втрат від інфляції та 3% річних, нарахованих позивачем, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та відключенням електроенергії, з огляду на що Товариство несе значне навантаження зі сплати необхідних платежів в умовах зниження об`ємів реалізації продукції, суд апеляційної інстанції враховує наступне.
Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов?язання. Так, частиною першою цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання.
У частині другій зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов?язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов?язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов?язань.
Зазначена норма передбачає, що проценти та індекс інфляції, що стягуються у разі порушення стороною грошового зобов?язання, має компенсаційний, а не штрафний характер.
За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов?язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто такі проценти є гарантією для кредитора у вигляді настання певних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним взятих за договором зобов?язань.
Таким чином, наслідки прострочення боржником грошового зобов?язання у вигляді трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов?язання.
Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним Законом України від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні із 24.02.2022, введено воєнний стан, якій триває і на даний час.
Відповідно до ч. і ст. 205 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється неможливістю виконання у разі виникнення обставин, за які жодна з його сторін не відповідає, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ст. 417 Господарського кодексу України у період дії воєнного стану, введеного на території України або в окремих місцевостях, правовий режим господарської діяльності визначається на основі закону про оборону України, інших законодавчих актів щодо забезпечення обороноздатності держави та законодавства про режим воєнного стану.
Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
За змістом частини першої                     статті 263 Цивільного кодексу України,      непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.
За змістом частини другої статті 218 Господарського кодексу України,                     підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.
Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
В                     статті 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс- мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами у відповідності до статей                     14,                     14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»                     шляхом видачі сертифіката.
Настання форс-мажорних обставин, в кожному окремому випадку, засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово- промисловими палатами, шляхом видачі сертифікату про такі обставини.
Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 №44 (5), Торгово-промислова палата України відповідно до                     статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»                     здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.
Торгово-промислова палата України уповноважує регіональні Торгово-промислові палати засвідчувати форс-мажорні обставини з усіх питань, що належать до компетенції Торгово-промислових палат України, за винятком засвідчення форс- мажорних обставин (обставин непереборної сили), що стосуються зобов`язань за:
- умовами зовнішньоторговельних угод і міжнародних договорів України;
- умовами зовнішньоекономічних договорів, контрактів, типових договорів, угод, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції ТПП України;
- умовами договорів, контрактів, типових договорів, угод між резидентами України, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції ТПП України.
У випадку настання тимчасової неможливості виконання регіональною Торгово-промислової палати своєї функції із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема, через відсутність уповноваженої особи, окупацію території, настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) тощо дану функцію виконує Торгово-промислова палата України або інша регіональна торгово-промислова палата, найближча за розташуванням, якщо це не суперечить умовам договору, контракту, угоди тощо між сторонами, або за письмовою угодою сторін.
При цьому Торгово-промислова палата України з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії воєнного стану, на сайті Торгово- промислової палати України розміщено загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин, відповідно до якого ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
Відтак ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Нарахування за ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не є штрафними санкціями, натомість, як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Така правова позиція з даного питання неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, у постанові від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц.
Крім того, за загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина і статті 617 Цивільного кодексу України).
Тобто, згідно чинного законодавства, можливе звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.
Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (і) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Тобто, обставина стає форс-мажорною для сторін правовідносин щодо тих чи інших зобов`язань виключно у разі доведення неможливості виконання конкретних зобов`язань. Отже, такі обставини, як оголошена чи неоголошена війна, військові дії, введення воєнного стану самі по собі не є абсолютними форс- мажорними обставинами.
Водночас, відповідач стверджуючи про те, що з 24.02.2022 та до середини квітня місто Київ та Київська область були районом активних бойових дій, що спричинило повну зупинку виробничої діяльності скаржника на цей період; основним видом його діяльності є виробництво яке є високоенергозатратним, внаслідок регулярних відключень електричної енергії, що є наслідком ворожих атак, виробничі потужності скаржника значно знизилися, у зв`язку з цим підприємство неме значне навантаження із сплати необхідних платежів в умовах зниження об`ємів реалізації продукції - однак скаржником не надано жодного належного доказу існування таких обставин.
За таких обставин апеляційна скарга в цій частині є необгрунтованою та недоведеною належними доказами.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення з відповідача  судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5     000,00 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно з частинами першою і третьою статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої і частини п`ятої статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, 06.02.2023 Підприємцем (клієнт) і адвокатом Мельником Василем Васильовичем укладено договір №01/06/02/2023 про надання професійної правничої допомоги та представництво інтересів, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну, правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Згідно з додатковою угодою від 07.02.2023 №2 до вказаного договору, адвокат надає професійну правничу допомогу клієнту у справі Підприємця до Товариства про стягнення заборгованості за Договором, втрат від інфляції та 3% річних.
Сторони погоджуються, що надання професійної правничої допомоги включатиме:
- аналіз та вивчення матеріалів, доказової бази з метою пред`явлення позову Підприємцем до Товариства про стягнення заборгованості за Договором, втрат від інфляції та 3% річних;
- аналіз чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини та аналіз висновків Верховного Суду стосовно застосування норм права у подібних правовідносинах і визначення найбільш оптимального способу захисту права клієнта;
- надання правової допомоги клієнту у підготовці позовної заяви, визначення переліку додатків до позову, оформлення документів для надіслання їх стороні у справі та суду (пункт 1 додаткової угоди).
Пунктом 2 додаткової угоди клієнт і адвокат погодили, що вартість послуг адвоката за надання професійної правової (правничої) допомоги клієнту у визначеному пунктом 1 обсязі буде становити 10     000 грн.
Відповідно до пункту 3 додаткової угоди адвокат не пізніше двох днів з дня підписання сторонами акта наданих послуг до даної додаткової угоди, виставляє клієнту рахунок. Клієнт зобов`язується сплатити послуги адвоката за виставленим рахунком протягом 5 робочих днів з моменту його виставлення.
09.02.2023 Підприємцем і адвокатом підписано акт наданих послуг на суму 10     000 грн, і адвокатом виставлено позивачу рахунок №2 на оплату отриманих останнім послуг.
За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Разом з тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 зі справи №922/445/19 зазначила таке.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої і дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята і шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо часткового задоволення стягнення з відповідача на користь позивача 5     000,00 грн. витрата  на професійну правничу допомогу, оскільки задоволена сума є співмірною із значенням справи для позивача, з ціною позову, складністю справи та кількістю витраченого адвокатом часу.
Отже, усі доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції у даній справі щодо спірних правовідносин учасників справи, з урахуванням меж апеляційного оскарження, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким задоволено позов частково, а саме в частині стягнення з відповідача 59     412 грн. основної заборгованості, 14     255 грн 58 коп. втрат від інфляції 1     718 грн 87 коп. 3% річних і 5     000 грн витрат на професійну правничу допомогу, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам справи було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності з п. 3 ч. 2           ст. 129 Конституції України та ч. 1     ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 86           Господарського процесуального кодексу України           передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.                                         
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.     
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України           визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що      доводи скаржника викладених в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат
Згідно із     ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.           129,                     240, 269, 270, 273, 275,           276,           281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000»           на рішення Господарського суду м. Києва від 02.05.2023 у справі № 910/2218/23 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду м. Києва від 02.05.2023 у справі № 910/2218/23 -залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Матеріали справи № 910/2218/23 повернути до Господарського суду міста Києва.                                         
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      С.Р. Станік 

Судді                                                                                А.О. Мальченко

                                                                                С.А. Гончаров