ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/5096/21                                        Головуючий суддя І інстанції Золотоверха О. О.
Провадження № 22-ц/818/1406/23                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої внаслідок ДТП

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року                                                                м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Мальованого Ю.М., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Загальського Ігоря Олександровича на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У листопаді 2021 року адвокат Загальський І.О., що діє від імені ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну та моральну шкоду, завдану внаслідок ДТП, та відшкодувати судові витрати.
Позовна заява мотивована тим, що 13.03.2021 приблизно о 15 год. 20 хв. в м. Києві, у Дніпровському районі, по вул. Русанівська набережна, 2, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Hyundai», д.н. НОМЕР_1 , який належить відповідачу, та автомобіля «Renault Logan», д.н. НОМЕР_2 , який належить позивачу, в результаті якої транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження. 
Зазначив, що позивачем та відповідачем добровільно складено та особисто підписано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), із вказанням дати, інформації про транспортні засоби, місця скоєння, обставин, відомостей про страхові компанії, складено схему та пояснення до нього, в якому відповідачем зроблено запис «визнаю себе винною». Отже, вина відповідача сумнівів не викликає. Транспортний засіб відповідача застрахований в ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», до якого позивач двічі звертався за виплатою страхового відшкодування, однак до теперішнього часу жодних обіцяних страховою компанією виплат, зокрема, страхового відшкодування та пені за прострочення його виплати, не отримав. 
Вказав, що позивач дізнався, що ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» з 02.08.2021 позбавлене членства в МТСБУ через заборгованість зі сплати внесків та відрахувань до фондів та НБУ рішенням від 19.04.2021 тимчасово зупинив чинні ліцензії ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» на обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з порушенням нормативів платоспроможності та достатності капіталу ц нормативів ризиковості операцій. 
Зауважує, що відповідно до звіту про розмір матеріального збитку, складеного ТОВ «Клевер Експерт», сума вартості відновлювального ремонту автомобіля «Renault Logan», д.н. НОМЕР_2 , (без врахування фізичного зносу вузлів і деталей) становить 29033,87 грн. Однак, відповідно до наряду-замовлення №4 від 25.05.2021 вартість відновлювального ремонту автомобіля, який виконано в повному обсязі, становить 29500,00 грн, які представник позивача просив стягнути з відповідача, як безпосереднього винуватця ДТП, а також витрати за послуги експерта ТОВ «Клевер Експерт» в сумі 2500 гривень та витрати за користування сервісом української служби таксі Uklon в сумі 2504,00 грн.
Також, представник позивача посилається на те, що позивачу завдана моральна шкода внаслідок пошкодження транспортного засобу, додаткових зусиль позивача шукати кошти для його відновлення, які були взяті із сімейного бюджету, порушення звичайного устрою життя його сім`ї, яка в період епідемії, спричиненої Covid-19, змушена була пересуватися на таксі, що призвело до моральних страждань та розладу стосунків у родині, що негативно відобразилося на його здоров`ї. Моральну шкоду представник позивача оцінює в розмірі 20000,00 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 04 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з  вказаним  рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1  – адвокат Загальський І.О. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Також просить покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору 1816,00 грн за подання позову, 2274,00 грн за подання апеляційної скарги та витрати на оплату правничої (правової) допомоги у розмірі 10 000,00 грн.
Вказав, що відмовляючи у задоволенні позову, суд позбавив права апелянта на вибір способу реалізації свого права на відшкодування заподіяної шкоди відповідачем, чим грубо порушив його право вибору захисту своїх порушених прав. Посилався на відповідну касаційну практику Верховного суду. Суд першої інстанції не дослідив надані позивачем докази, не надав їм належну правову оцінку, більш того не визнав їх недопустимими, не зазначив жодних сумнівів щодо їх допустимості не зазначив підстав для їх відхилення, не навів в рішенні докази (документи), які спростовують позовні вимоги. 
       Зазначив, що судом зроблені хибні висновки про те, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки якщо б позивач не згодний з розрахунками страхової компанії, то позовні вимоги були б направлені саме страховій.
       Вказав, що суд не дослідив докази виконання умов договору про надання правової допомоги, не описав та не оцінив докази надані позивачем.
       Зауважив, що суд першої інстанції помилився у своєму висновку, що якщо розмір матеріального збитку розрахований експертною організацією щодо вартості відновлювального ремонту не співпадає з реальною вартістю (витрати на ремонт які поніс позивач) відновлювального ремонту, то позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з питань розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

       Відзив на скаргу не надійшов.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомлення учасників справи. 
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, розмір завданих збитків позивачу не перевищує ліміт відповідальності страховика, встановленого законом, вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди з відповідача не можуть бути задоволені, оскільки відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Згідно з ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (ст.1188 ЦК України).
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обов`язок власників транспортних засобів застрахувати цивільно-правову відповідальність водіїв, які керують застрахованим транспортним засобом.
Згідно ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 13.03.2021 приблизно о 15 год. 20 хв. в м. Києві, у Дніпровському районі, по вул. Русанівська набережна, 2, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Hyundai і20», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «Renault Logan», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
Учасники ДТП скористались правом, визначеним пунктом 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), у якому зазначена схема ДТП, прізвище водіїв, назви транспортних засобів та їх пошкодження. У вказаному повідомленні зазначено, що водій транспортного засобу марки Hyundai і20, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з транспортним засобом «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , під час руху в одному і тому ж напрямку, але в іншій смузі, під час зміни смуг, в результаті чого останній отримав пошкодження лівої передньої та задньої двері, частини переднього та заднього крила (а.с.35). 
Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником транспортного засобу «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , є позивач ОСОБА_1 (копія - а.с.23,24).
Згідно звіту про розмір матеріального збитку, складеного ТОВ «Клевер Експерт», сума вартості відновлювального ремонту автомобіля «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 29033,87 грн (копія - а.с.36,38-61).
Позивачем самостійно за власний кошт здійснений відновлювальний ремонт транспортного засобу, вартість якого складає 29500,00 грн (а.с.62,63).
Судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Hyundai і20», д.н. НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.», згідно Полісу № 142656553, відповідно до якого страхова сума за шкоду, заподіяну майну, складає 130000 грн, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю – 260000 грн (копія - а.с.34). Строк дії зазначеного полісу – з 17-00 20.05.2020 по 19.05.2021, який був чинним на дату вчинення ДТП – 13.03.2021.
Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. 
У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

На підставі ст.29 Закону України «Про обов’язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
На підставі ст.36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна
Відповідно до ст.12 зазначеного Закону розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до положень ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) підвередила вищезазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Іншої норми, яка визначала б особливості відповідальності осіб, що застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
ОСОБА_1 обґрунтовуючи своє звернення з позовними вимогами саме до ОСОБА_2 , як особи, винної у скоєнні ДТП, зазначив, що Національний банк України, як регулятор ринку страхових послуг рішенням № 21/921-пк від 19.04.2021 тимчасово зупинив чинні ліцензії ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» на обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у зв`язку з порушенням нормативів платоспроможності та достатності капіталу і нормативів ризиковості операцій. З 02.08.2021 ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» позбавлене членства в МТСБУ через заборгованість за сплати внесків та відрахувань до фондів, а тому вчасне відшкодування завданої позивачу шкоди зі сторони страховика є неможливим. 
Однак, у разі нездійснення страхової діяльності, позбавлення ліцензії та/або виключення страховика зі складу Моторного (транспортного) страхового бюро України, страховик зобов`язаний виконати всі договірні зобов`язання з відшкодування шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільної відповідальності, укладеними до цього. МТСБУ має зобов`язання на відшкодування шкоди замість страховика лише в разі визнання його банкрутом та/або ліквідації як юридичної особи за умови недостатності коштів і майна страховика для здійснення страхових виплат.
Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 201/16373/16-ц.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими та відповідають вказаним нормам матеріального права і доводами скарги не спростовані. 
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Положеннями ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначені випадки, коли МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, зокрема, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7статті 1цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі; у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
У абзаці другому пункту 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування.
Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) зроблено висновок, що «відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність».

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/5996/16.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається у першу чергу на страховика.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 стверджувала, що вона застрахувала у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» свою цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну майну третім особам під час експлуатації автомобіля «Hyundai», д.н. НОМЕР_1 ,який діє з 20.05.2020 по 19.05.2021, про що свідчить поліс № 142656553 від 20.05.2020. Позивач ОСОБА_1 звернувся до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» з вимогою виплатити страхове відшкодування, надавши повний пакет документів, Листом ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» від 09.09.2021, останнє повідомило, що виконає вимоги ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в порядку, який встановлено цим Законом. Згідно страхового полісу №№ 142656553 від 20.05.2020. на ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком в розмірі 100000 грн., отже розмір страхового відшкодування є достатнім для повного відшкодування майнової шкоди. Розмір майнової шкоди, визначений позивачем у позовній заяві, не доведений належними та допустимими доказами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що в даному випадку обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у першу чергу виник не у страхувальника  ОСОБА_2 , який відповідає у субсидіарному порядку, передбаченому ст. 1194 ЦК України, а у страховика ТДВ «Ю.ЕС.АЙ», а відсутності чинного полісу обов`язкового страхування від цього страховика, - у МТСБУ (ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Листом ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» від 09.09.2021, останнє повідомило, що виконає вимоги ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в порядку, який встановлено цим Законом. У разі прострочення виплати страхового відшкодування, ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» сплатить пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. 

Отже, оскільки позивач не довів, що заявлені ним вимоги до відповідача не покриваються страховим відшкодуванням, у суду не було законних підстав для задоволення позову за рахунок відповідача, який є винуватий у скоєнні ДТП.
У встановленому законом порядку відповідно до вимог частин 1, 2, 3 статті 51 ЦПК України ні позивач, ні його представник до суду із заявою про заміну неналежного відповідача або залучення до участі в справі співвідповідача страховика не зверталась.
За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Отже, оскільки позовні вимоги до ОСОБА_2 в частині відшкодування матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою було пред`явлено до неналежного відповідача, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні таких позовних вимог.
Виходячи з системного аналізу наведених норм права та доказів вивчених у судовому засіданні, оскільки у відповідача наявний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, однак позивачем не заявлено позовних вимог до страхової компанії, клопотання про залучення співвідповідачем страхової компанії під час розгляду справи також позивачем не було подано до суду, при цьому позивач не отримував від страховика відповідача його відмови у виплаті страхового відшкодування, суд дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення майнової шкоди з відповідача.
Наведений висновок суду повністю збігається із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), (яка відступила від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс18), покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.
Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.09.2018 у справі № 757/20129/16-ц, провадження №61-19081св18, якою зазначено, що, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.
Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 727/1881/16-ц, провадження № 61-29386св18, згідно якого непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, розмір завданих збитків позивачу не перевищує ліміт відповідальності страховика, встановленого законом, вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди з відповідача не можуть бути задоволені, оскільки відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.
Також, не є обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на проведення оцінки матеріального збитку ТОВ «Клевер Експерт» в розмірі 2500 гривень, оскільки в силу положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування витрат за експертизу покладається на Страховика.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат за користування послугами онлайн замовлення української служби виклику таксі Uklon у розмірі 2504 грн, суд правильно вважав їх такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки позивачем на власний розсуд обрано саме такий спосіб пересування, з наданих до суду квитанцій не вбачається причинно-наслідкового зв`язку між даними викликами таксі та завданою шкодою, а отже такі витрати не були спричинені протиправними винними діями відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн, то суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

За правилами ст.1167 ч.1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У відповідності до вимог п.2 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема:
- коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень;
- у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди;
- при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
На підтвердження наявності та розміру заподіяної відповідачем моральної шкоди представник позивача зазначає, що внаслідок дій відповідача порушено звичайний устрій життя сім`ї позивача, яка в період епідемії, спричиненої Covid-19, була змушена пересуватися на таксі, що призвело до моральних страждань та розладу стосунків у родині позивача, що негативно відобразилося на здоров`ї останнього.
З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог.
Однак, представник позивача розрахунок та належних доказів обґрунтування наявності та розміру моральної шкоди суду не надав.
Отже, наявність спричинення позивачу відповідачем моральної шкоди та її розмір не доведено, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.
Враховуючи викладене, позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, не підлягає задоволенню у повному обсязі.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Однак, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем, в межах строків визначених ст. 51 ЦПК України, не заявлялось клопотання про залучення у справу ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», як відповідача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі №335/5136/19 (провадження №61-18942св20) зазначено, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскількизаміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між ОСОБА_1 та банком. Тому державний реєстратор є неналежним відповідачем, і у зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора необхідно відмовити із зазначеної підстави. Тому постанову суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в їх задоволенні».

При цьому, судом не надається оцінка обґрунтованості позовних вимог, оскільки останні повинні бути оцінені при розгляді позову, пред`явленого до належного суб`єктного складу учасників справи.

Апеляційний суд зауважує, що відмова в позові із вказаних підстав не позбавляє зацікавлених осіб звернутися у суд із новим позовом до належних відповідачів.

Враховуючи викладене, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Загальського Ігоря Олександровича– залишити без задоволення.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 травня 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 25 грудня 2023 року.

Головуючий                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                               І.В. Бурлака.        

                                                               Ю.М.Мальований.