ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7080/23 Справа № 201/1193/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Максюти Ж.І.,
за участю секретаря судового засідання — Паромової О.О.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2021 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Перша дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна, Служба у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про визнання спадщини відумерлою, –
                                       В С Т А Н О В И Л А:

       У лютому 2018 року Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою (т. 1 а.с. 2-8), який в подальшому уточнив (т. 1 а.с. 36-43) в обґрунтування якого посилався на те, що під час здійснення представницьких повноважень прокуратурою Дніпропетровської області встановлено факт безпідставного набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 . 
З`ясовано, що вказана квартира належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 2000 року, виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09 листопада 2000 року № 1/941-2000. 
На підставі зазначених документів за ОСОБА_4 проведено державну реєстрацію права власності, про що 09 листопада 2000 року внесений запис до реєстрової книги №362п за реєстровим номером 47-92. Вказане підтверджується інформацією, наданою КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19 січня 2018 року за №641 та Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року за №3/4-2827.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 22 січня 2013 року внесений актовий запис про смерть за №591. 
Отже, після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на належну їй квартиру АДРЕСА_1 ).
Згідно з інформацією, наданою Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 22 грудня 2015 року за №5211/01-09, після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось.
Відтак спадщина, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з квартири АДРЕСА_1 є відумерлою та має бути передана територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Проте, 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 476455212101) за ОСОБА_2 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №28085056. 
Того ж дня, зазначену квартиру за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2014 року №1410, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., було відчужено на користь ОСОБА_3 . Підставою для реєстрації речового права за ОСОБА_2 слугувало свідоцтво про право власності, видане виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 09 листопада 1999 року за №1/941-1999.
Водночас, відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року №3/4-2827 розпорядженням органу приватизації від 19 лютого 1999 року за №1/941-99 квартира АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 не передавалась. Вказане підтверджується відповіддю КП «Дніпропетровське МБТІ» від 19 січня 2018 року №641, відповідно до якої у Реєстровій книзі відсутні відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .
Отже, на момент укладення цього договору, ОСОБА_2 не мав права розпоряджатися спірною квартирою, вона йому ніколи не належала, а договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є нікчемним, оскільки вчинений на підставі неіснуючих документів.
На підставі договору купівлі-продажу №3114, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого 02 грудня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_1 .
Незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру вказує на невідповідність укладених у подальшому договорів її купівлі-продажу вимогам частини першої ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. 
При цьому, оспорюваними договорами купівлі-продажу порушуються інтереси держави в особі Дніпровської міської ради, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.
Отже, на думку прокурора, договори купівлі-продажу спірної квартири укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14 жовтня 2014 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 02 грудня 2014 року є недійсними, так як суперечать вимогам статей 203, 215 ЦК України. 
Таким чином, наявність вказаних договорів, дійсність яких не спростовано в судовому порядку, позбавляє Дніпровську міську раду можливості виконати обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу відкриття спадщини, за визначених вказаною статтею ЦК України умов, та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно, а в подальшому ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпорядитися вказаним майном, чим завдається шкода державі.
Проте, Дніпровська міська рада, всупереч положень статті 1277 ЦК України, обов`язок щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою своєчасно не виконала, належних заходів, направлених на повернення спірного майна у судовому порядку не вчинила, що свідчить про бездіяльність уповноваженого органу, а тому у прокурора наявні підстави для застосування представницьких повноважень в порядку визначеному статтею 23 Закону України «Про прокуратуру». 
Відповідно до вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою Дніпропетровської області листом від 31 січня 2018 року за №05/4-79вих-18 Дніпровську міську раду повідомлено про пред`явлення прокуратурою позову про визнання права власності, визнання договору недійсним та витребування майна.
Прокурор посилався на те, що підставою для представництва інтересів держави прокурором в цьому випадку є порушення майнових інтересів держави щодо володіння, користування і розпорядження майном комунальної власності. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання надання у користування та володіння майном територіальної громади, та дотриманні конституційного принципу рівності усіх перед законом, що становить суспільний інтерес.
Отже, на переконання прокурора, відповідач ОСОБА_2 та інші особи (відповідачі і треті особи) під час реєстрації права власності на вказану квартиру діяли недобросовісно.
       На підставі викладеного, позивач просив суд:
1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за №1410 від 14 жовтня 2014 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 476455212101);
2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за №3114 від 02 грудня 2014 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 476455212101);
3. Визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою та передати її у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради;
4. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2019 року справу за позовом першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, ПН ДМНО Солошенко Ю.В., ПН ДМНО Кретова Н.Б. про визнання недійсними договорів купівлі – продажу квартири, визнання спадщини відумерлою і стягнення судових витрат в частині вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу недійсними залишено без розгляду (т. 1 а.с. 239-240).
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2021 року позовну заяву задоволено частково. 
Визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою, та передано її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 6 167 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. 2 а.с. 146, 148-160).
       Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 164-172), посилаючись на те, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Дніпровська міська рада скористалась своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т. 2 а.с. 196-202).
Дніпропетровська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради скористалась своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т. 2 а.с. 210-230).
Інші учасники процесу не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2022 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Службу у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради (т. 3 а.с. 8-13). 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишено без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2021 року, залишено без змін (т. 3 а.с. 39-61).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції та постановою Дніпровського апеляційного суду,  ОСОБА_1  звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції тапостанову Дніпровського апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права (т. 4 а.с. 2-14).
Постановою Верховного суду від 31 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2022 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 4 а.с. 179-190).
При новому розгляді сторони по справі правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались.
Дніпропетровська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради подала письмові пояснення по справі.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, а також враховуючи висновки Верховного суду викладені у цій справі, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати з наступних підстав.
       Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договори купівлі-продажу спірної квартири є недійсними, так як суперечать вимогам статей 203, 215 ЦК України. Квартира при передачі її від імені ОСОБА_2 (продавця) ОСОБА_3 (покупцю), на праві власності продавцеві не належала, оскільки перебувала у власності померлої ОСОБА_4 . Отже, наявність вказаних договорів, дійсність яких не спростовано в судовому порядку, позбавляє Дніпровську міську раду можливості виконати обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу відкриття спадщини, за визначених вказаною статтею 1277 ЦК України умов, та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно, а в подальшому ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпорядитися вказаним майном, чим завдається шкода державі. У цій справі предметом розгляду є вимоги про визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу і повернення вказаної квартири в комунальну власність територіальній громаді міста. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та повернення квартири територіальній громаді міста, яка перебуває у користуванні відповідача. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги є ефективним способом захисту порушеного права, суд першої інстанції вважав ці вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.
Разом з тим, Верховний суд скасовуючи постанову апеляційної інстанції виходив з того, що поза увагою апеляційного суду залишились її доводи про те, що суд першої інстанції вказану справу не розглядав по суті, постановив рішення без участі сторін, представника омбудсмена, які очікували на судовий розгляд, обставини справи не з`ясовував, докази справи не досліджував, судові дебати не проводив, судове рішення не проголошував.
ОСОБА_1 в обґрунтування своєї апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції зазначила, що 17 листопада 2021 року вона, її представник та регіональний представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Дніпропетровській області о 13 год. 40 хв. прибули до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для участі у судовому засіданні, призначеному на 14 год. 00 хв. у цій справі. Також з`явились прокурор та представник Дніпровської міської ради. Попередньо всі учасники справи зареєструвались в журналі охорони, надавши відповідні документи, що посвідчують особу. Секретар судового засідання перевірила явку згаданих осіб. Всі учасники справи, які прибули для участі в судовому засіданні з 14-ї до 18-ї год. чекали на початок судового засідання. Секретар судового засідання неодноразово повідомляла про зайнятість залів судових засідань у зв`язку з розглядом кримінальних справ, пропонувала учасникам справи чекати до 17-ї год. і подати заяви про розгляд справи без їхньої участі. Таких заяв ніхто з учасників справи не подавав. Після 17 год. 30 хв. секретарем судового засідання знову було запропоновано подати таку заяву через зайнятість залів судових засідань. Близько 18-ї год. секретар судового засідання повідомила про те, що розгляд справи буде відкладений на іншу дату, про що запропонувала дізнатись наступного дня. Проте наступного дня секретарем судового засідання було повідомлено, що вказана справа розглянута, судове рішення можна отримати 22 листопада 2022 року. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглядаючи питання щодо порушень судом першої інстанції норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі – ЄСПЛ).
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Одним із доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, та звертає увагу на те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності учасників справи, які в цей час перебували у приміщенні суду, проте не були запрошені до судового засідання.
Як видно з матеріалів справи, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська своєю ухвалою від 15 лютого 2018 року відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначив підготовче засідання з повідомленням учасників справи на 30 березня 2018 року на 14 год. 20 хв. (т. 1 а.с. 46).
Відповідно до змісту протоколу судового засідання від 30 березня 2018 року розгляд справи відкладений на 30 травня 2018 року на 16 год. 30 хв. для виклику сторін, а також з метою задоволення клопотання представника Дніпровської міської ради (т. 1 а.с. 98).
30 травня 2018 року, відповідно до протоколу судового засідання, суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 29 серпня 2018 року на 10 год. 30 хв. (т. 1 а.с. 133, 135).
Згідно з протоколом судового засідання від 29 серпня 2018 року розгляд справи відкладений на 14 листопада 2018 року на 15 год. 00 хв. у зв`язку з неявкою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Прокурором зазначено, що ОСОБА_2 повідомлено про підозру та він переховується, а місце перебування ОСОБА_3 – невідоме (т. 1 а.с. 152–153).
Зі змісту довідки від 14 листопада 2018 року справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Антонюка О.А. у відпустці. Розгляд справи перенесено на 13 лютого 2019 року на 14 год. 00 хв. (т. 1 а.с. 176).
13 лютого 2019 року відповідно до протоколу судового засідання розгляд цієї справи відкладений на 28 травня 2019 року на 11 год. 30 хв. через неявку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та неналежне їх повідомлення (т. 1 а.с. 191).
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із клопотанням про залишення позову прокурора без розгляду (т. 1 а.с. 205).
Згідно з протоколом судового засідання від 28 травня 2019 року суд частково задовольнив клопотання відповідача ОСОБА_1 про залишення позовних вимог без розгляду щодо визнання недійсними договорів. У справі було оголошено перерву до 07 жовтня 2019 року до 11 год. 30 хв. (т. 1 а.с. 236–238, 239–240).
07 жовтня 2019 року відповідно до протоколу судового засідання та ухвали суду зупинено провадження у справі до розгляду справи №201/1073/18 (т. 2 а. с. 25-26).
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська своєю ухвалою від 24 червня 2021 року провадження у справі поновив (т. 2 а.с. 76). Справу призначено на 02 вересня 2021 року на 11 год. 30 хв.
Відповідно до протоколу судового засідання від 02 вересня 2021 року в судове засідання з`явився прокурор, відповідач ОСОБА_1 та її представник, інші сторони у судове засідання не з`явились, про час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою позивача – Дніпровської міської ради, інших відповідачів, треті осіб, у справі оголошено перерву до 12 жовтня 2021 року (т. 2 а.с. 98).
11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку із її хворобою, а також перебуванням її представника у щорічній відпустці (т. 2 а.с. 109).
Як вбачається з протоколу судового засідання від 12 жовтня 2021 року у справі оголошено перерву на 17 листопада 2021 року на 14 год. 00 хв. у зв`язку із заявою ОСОБА_1 та неявкою інших сторін (т. 2 а.с. 112).
Відповідно до матеріалів справи Дніпровська міська рада 17 листопада 2021 року подала до суду клопотання про залучення до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Службу у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради (т. 2 а.с. 138-139). Клопотання обґрунтоване тим, що спір може вплинути на права та інтереси малолітньої дитини – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою спірної квартири.
Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 17 листопада 2021 року про відкладення розгляду справи (т. 2 а.с. 145).
Відповідно до протоколу судового засідання від 17 листопада 2021 року, судове засідання відкрите о 17 год. 30 хв. Головуючий відкрив судове засідання та оголосив яка справа підлягає розгляду. Зазначено, що у судове засідання сторони не з`явились, про час та дату слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Від представника Дніпровської міської ради надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи. Від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, у матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд порадившись на місці, без виходу до нарадчої кімнати, відповідно до частини четвертої статті 259 ЦПК України, ухвалив: заяву про залучення третьої особи – залишити без розгляду у зв`язку з пропущенням строку на подання вказаної заяви, а саме після закінчення підготовчого судового засідання, як передбачено статтею 197 ЦПК України.
Головуючий оголосив, що відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оголошені письмові матеріали справи. Суд вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої, головуючий оголосив вступну та резолютивну частину судового рішення, порядок та строк його оскарження. Судове засідання закрито о 17 год. 55 хв (т. 2 а.с. 147).
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до вимог статті 42 ЦПК України учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).
У частині другій статті 247 ЦПК України передбачено, що фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до пункту 6 частини сьомої статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про дату складення повного судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 268 ЦПК України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення суду.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України).
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України).
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11 (провадження №61-175сво21) розтлумачила застосування положень статті 268 ЦПК України, вказавши, зокрема, що «слід розмежовувати порядок проголошення судового рішення (скороченого або повного) у разі явки учасників справи у судове засідання та складання повного судового рішення, за відсутності учасників справи. Порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено; загальний порядок ухвалення рішення застосовується, якщо розгляд справи відбувся з викликом учасників і вони брали участь у судовому засіданні. Зокрема, суд виходить до нарадчої кімнати (частина перша статті 244 ЦПК України); у нарадчій кімнаті суд приймає, складає та підписує рішення (повне чи скорочене) (частина друга статті 259 ЦПК України); повернувшись із нарадчої кімнати, суд проголошує рішення (повне чи скорочене) (частина перша статті 268 ЦПК України); датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене) (перше речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України); копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення (частина перша статті 272 ЦПК України); у разі проголошення тільки скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення, учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення видаються копії скороченого судового рішення (частина друга статті 272 ЦПК України); у разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складено повне рішення (частина шоста статті 268 ЦПК України). Проголошення судового рішення передбачає надання публічності такому рішенню, дотримуючись принципу гласності судового процесу. Тобто проголошення судового рішення відбувається публічно або у закритому судовому засіданні лише під час перебування учасників справи у судовому засіданні у залі суду; у разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України)».
Ухвалюючи рішення про суті позовних вимог, суд першої інстанції, допустив порушення норм процесуального законодавства щодо гласності судового процесу, розглянув справу за відсутності учасників справи через значний проміжок часу (три години 30 хвилин) відносно часу призначеного судового засідання, чим позбавив можливості учасників справи надати свої пояснення та заперечення щодо підстав та предмету позову.
Також за відсутності учасників справи, суд першої інстанції по виходу з нарадчої кімнати проголосив лише вступну та резолютивну частину рішення, залишивши поза увагою, що такі процесуальні дії вчиняються судом виключно за участю учасників справи та з фіксуванням його перебігу за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу (частина 14 статті 7 ЦПК України).
Суд першої інстанції взагалі залишив поза увагою клопотання відповідача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, не надав цьому клопотанню жодної оцінки і не звернув уваги на те, що розгляд справи по суті спору жодного разу не відбувався.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (WALCHLI v. FRANCE, № 35787/03, § 29, ЄСПЛ, від 26 липня 2007 року; FRIDA, LLC v. UKRAINE, № 24003/07, ЄСПЛ, від 08 березня 2017 року).
Конституційне право на участь у судовому розгляді не може бути формальним.
Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було допущено численні порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Перша дніпровська державна нотаріальна контора, ПН ДМНО Солошенко Ю.В., ПН ДМНО Кретова Н.Б., Служба у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про визнання спадщини відумерлою, в повному обсязі виходячи з наступного.
Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 2000 року, виданого згідно з розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09 листопада 2000 року №1/941-2000, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 .
На підставі зазначених документів за ОСОБА_4 проведено державну реєстрацію права власності, про що 09 листопада 2000 року внесено запис до реєстрової книги №362п за реєстровим номером 47-92.
Вказане підтверджується інформацією, наданою КП «Дніпропетровське МБТІ» від 19 січня 2018 року за №641 та Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року за № 3/4-2827.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 22 січня 2013 року внесено актовий запис про смерть за №591.
Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на належну їй квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з інформацією, наданою Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 22 грудня 2015 року за №5211/01-09, після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось.
За цим фактом розпочато кримінальне провадження №42016040000000042 від 20 січня 2016 року, складено повідомлення про підозру за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, за яким триває досудове розслідування; до суду з обвинувальним актом матеріали кримінального провадження не передавались.
Суди встановили, що особою, заінтересованою у визнанні спадщини відумерлою, є Дніпровська міська рада. Отже, спадщина, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , є відумерлою та має бути передана територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Проте 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 476455212101) за ОСОБА_2 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №28085056. Того ж дня, зазначену квартиру за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2014 року №1410, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., було відчужено на користь ОСОБА_3 .
Підставою для реєстрації речового права за ОСОБА_2 слугувало свідоцтво про право власності, видане виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 09 листопада 1999 року за №1/941-1999.
Водночас, відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12 грудня 2017 року за №3/4-2827, розпорядженням органу приватизації від 19 лютого 1999 року №1/941-99 спірна квартира у власність ОСОБА_2 не передавалась. 19 лютого розпорядженням органу приватизації за №1/941-99 у власність передана квартира за іншою адресою іншим власникам.
Вказане підтверджується листом КП «Дніпропетровське МБТІ» від 19 січня 2018 року №641, відповідно до якого у Реєстровій книзі відсутні відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 1999 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів.
На підставі договору купівлі-продажу №3114, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого 02 грудня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року у справі №201/1073/18 за позовом Дніпровської міської ради, прокуратури Дніпропетровської області до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н.Б., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію, позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року №1/941-1999 на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., зареєстрований в реєстрі за №1410. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 02 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстрований в реєстрі за №3114. Скасовано записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомою майна 476455212101): за ОСОБА_2 , номер запису про право власності від 14 жовтня 2014 року №7329273, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б.; за ОСОБА_3 , номер запису про право власності від 14 жовтня 2014 року №7329861, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н. Б.; за ОСОБА_1 , номер запису про право власності від 02 грудня 2014 року №7912233, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В.
Дніпровський апеляційний суд своєю постановою від 28 липня 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року у зазначеній справі скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Визнав недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 09 листопада 1999 року виконкомом міської Ради народних депутатів, на підставі розпорядження від 09 листопада 1999 року №1/941-1999 на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 . В решті позову відмовив. Верховний Суд своєю постановою від 22 квітня 2021 року залишив цю постанову апеляційного суду без змін.
У вказаних рішеннях судами установлено, що зазначене вище свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 09.11.1999 року на ОСОБА_2 , а також розпорядження органу приватизації від 09.11.1999 року №1/941-1999 щодо майна за вищезазначеною адресою на ім`я ОСОБА_2 не видавались, що підтверджується також листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, листом КП “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації”. Відповідно до листа Дніпровської міської ради вказана квартира ОСОБА_2 шляхом приватизації, не передавалась.
Встановивши, що вищевказане свідоцтво про право власності на житло від 09.11.1999 року на ім`я ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу вищевказаної квартири від 14.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та договору купівлі-продажу спірної квартири від 02.12.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки зазначені угоди купівлі-продажу є нікчемними, не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю.
Таким чином, на момент укладення вищевказаного договору, ОСОБА_2 не мав права розпоряджатися спірною квартирою, вона ОСОБА_2 ніколи не належала, а договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є нікчемним, оскільки вчинений на підставі неіснуючих документів.
Умову щодо предмету спірного договору купівлі-продажу, а у даному випадку квартира АДРЕСА_1 , не додержано належним чином, оскільки не відповідає дійсності фактична приналежність предмету договору в момент його укладення, а саме вищевказана квартира при передачі її від імені ОСОБА_2 (продавця) ОСОБА_3 (покупцю), на праві власності продавцю не належала.
На підставі договору купівлі-продажу №3114, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого 02.12.2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_1 .
Незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру вказує на невідповідність укладених у подальшому договорів її купівлі-продажу вимогам частини першої статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару, належить його власнику.
При цьому, спірними договорами купівлі-продажу порушуються інтереси держави в особі Дніпровської міської ради, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (№1410 від 14.10.2014 року), ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (№3114 від 02.12.2014 року) є недійсними, так як суперечить вимогам статей 203, 215 ЦК України.
За нормами частини першої статті 319, статей 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
За змістом наведеної норми випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 року у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що (посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Висновки про те, що власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, викладені також Верховним Судом у постановах від 03.07.2019 року у справі №128/2526/16-ц, від 26.05.2020 року у справі №569/11322/17, від 06.10.2021 року у справі №205/5579/19.
Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.
Отже, право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна –- відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.
Отже, спірне нерухоме майно є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради і вибуло з власності територіальної громади поза її волею, а тому ОСОБА_2 не мав права відчужувати спірне майно на користь третіх осіб.
Аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №911/3681/17, від 11.03.2020 року у справі №910/8965/18, від 24.03.2020 року у справі №200/9962/17.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №911/3594/17 зроблено висновок, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Ураховуючи викладене, а також те, що спірне майно вибуло з володіння власника на підставі недійсного договору купівлі-продажу, укладеного не з власником майна, свідчить про його вибуття поза волею власника та наявність підстав для його витребування в порядку статті 388 ЦК України.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність повноважень для звернення прокурора з даним позовом в інтересах територіальної громади в особі Дніпровської міської ради.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають, власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу – у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у п.п.6.21,6.22 постанови від 20.11.2018 року у справі №5023/10655/11, у п.п.4.19,4.20 постанови від 26.02.2019 року у справі №915/478/18).
У судовому процесі, зокрема, у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі №761/3884/18).
Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України “Про прокуратуру” прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частина перша статті 2 Закону).
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції , прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц, провадження №14-104цс39).
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 року №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави» може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного суду від 25.04.2018 року у справі №806/1000/17.
Аналіз положень частин третьої-п`ятої статті 56 ЦПК України у взаємозв`язку зі змістом частини третьої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту, інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Невиконання прокурором вимог щодо надання цивільному суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави у цивільному суді або відсутні підстави для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому частиною четвертою статті 185 ЦПК України.
Звертаючись до суду з указаним позовом в інтересах держави, прокурор наголошував на захисті інтересів територіальної громади як власника спірного майна.
Підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом стало безпідставне вибуття із комунальної власності територіальної громади міста Дніпра нерухомого майна житлового фонду, що створило загрозу порушення матеріальної та фінансової основи місцевого самоврядування.
Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (стаття 143 Конституції України, частина друга статті 327 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.
Положенням статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 142 Конституції України, частини третьої статті 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальної громади міста є матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування, тобто незаконне захоплення нерухомого майна, що має бути передано до власності територіальної громади міста Дніпра підриває матеріальну основу місцевого самоврядування та завдає істотної шкоди інтересам громадян та держави, яка відповідно до статей 7, 142 Конституції України гарантує та фінансово підтримує місцеве самоврядування.
Наявність оспорюваних договорів, дійсність яких не спростовано в судовому порядку, позбавляє Дніпровську міську раду можливості виконати обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, після спливу одного року з часу відкриття спадщини, за визначених вказаною статтею ЦК України умов, та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно, а в подальшому ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпорядитися вказаним майном, чим завдається шкода державі.
Відповідно до сталої практики Верховного Суду прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.
Норма статті 23 Закону України “Про прокуратуру” вимагає від прокурора доведення лише факту нездійснення або неналежного здійснення уповноваженим органом своїх повноважень, а не встановлення причин нездійснення уповноваженими органами своїх функцій щодо захисту інтересів держави.
Звернення першого заступника прокурора області до суду з позовною заявою на захист інтересів держави в особі Дніпровської міської ради, про що безпосередньо та із зазначенням фактичних обставин вказувалось у позові, обґрунтовано бездіяльністю органу місцевого самоврядування.
Пред`явленню позову прокурора, встановлення підстав для вжиття заходів представницького характеру, передувало листування з Дніпровською міською радою та виконавчими органами.
Зокрема, з листа СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 03.08.2016 року №5/7016 Дніпровській міській раді стало відомо, що в провадженні СУ ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016040000000042 від 20.01.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.
Відповідно до зазначеного листа, прокуратурою встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 , мешкала ОСОБА_4 , якій на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 09.11.2000 року належала вищевказана квартира. Громадянка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Згідно з інформацією, наданою Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, в спадковому реєстрі відсутні відомості стосовно відкриття спадкової справи на майно, яке належало ОСОБА_4 .
Отже, з серпня 2016 Дніпровській міській раді було відомо про наявність нерухомого майна, що підлягає передачі у комунальну власність міста як відумерла спадщина, та про протиправні дії третіх осіб, що заволоділи цим майном.
Листом від 21.11.2017 року на адресу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради прокуратурою області зазначено, що право власності на спірне нерухому майно зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 09.11.1999 року, а також запитано інформацію щодо дійсності свідоцтва про право власності.
Листом від 12.12.2017 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради повідомив, що розпорядженням органу приватизації від 09.11.2000 року квартира АДРЕСА_1 , передана у приватну власність ОСОБА_4 на підставі її заяви на приватизацію зазначеної квартири від 23.10.2000 року №772. Правовстановлюючі документи на квартиру за вищевказаною адресою власником отримані 29.01.2001 року. Розпорядженням органу приватизації 19.02.1999 року за №1/941-99 вказана квартира передана за іншою адресою іншим власникам.
Проте, Дніпровською міською радою, в порушення положень статті 1277 ЦК України, обов`язок щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою протягом тривалого часу не виконано, належних заходів, направлених на отримання права комунальної власності на спірне нерухоме майно у судовому порядку не вжито, що свідчить про усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого органу щодо захисту інтересів держави.
Вказане дає підстави вважати про наявність «виключного випадку», передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, що дає підстави для вжиття прокурором заходів представницького характеру в інтересах Дніпровської міської ради у вказаній справі.
Крім того, відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Листом від 31.01.2018 року за №05/4-79вих-18 прокуратура області повідомила Дніпровську міську раду про представництво прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування шляхом звернення до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вказаним позовом.
Однак, міською радою не було вжито заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, що свідчить про бездіяльність цього органу. Водночас нездійснення захисту державних інтересів у цьому випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці міської ради, яка усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам до суду не звертається.
Заходів щодо оскарження підстав для представництва Дніпровською міською радою не вживались.
Крім того, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 08.02.2019 року у справі №915/20/18 дійшов однозначного висновку про можливість представництва органами прокуратури в суді органів місцевого самоврядування.
Суд касаційної інстанції зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
Таким чином, доводи ОСОБА_1 стосовно неможливості представництва прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування є безпідставними.
Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання набуття у власність об`єктів нерухомості комунальної власності та дотриманні конституційного принципу рівності усіх перед законом.
Враховуючи, що вказані інтереси залишалися не захищеними, вбачалися виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.
Так, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».
Правовідносини, пов`язані з використанням об`єктів комунальної власності, становлять суспільний інтерес.
Таким чином, у даному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.
Діючим законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи. При цьому враховуються висновки Верховного Суду, зроблені при розгляді інших справ за участю прокурора (ухвали від 07.05.2018 року у справі №910/18283/17, від 10.07.2018 року у справі №812/1689/16, постанови від 25.04.2018 року у справі №806/1000/17, від 13.06.2018 року у справі №687/379/17-ц).
На думку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу та органу місцевого самоврядування може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале незаповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.
Отже, прокурором правильно зазначено у позовній заяві, що порушення інтересів держави в даному випадку допущено органом, на який покладено функції у спірних правовідносинах, а саме Дніпровською міською радою.
Відтак прокурор, відповідно до вимог статті 23 Закону України “Про прокуратуру” та статті 56 ЦПК України, належним чином обґрунтував підстави для свого представництва інтересів держави в суді у цьому спорі, а суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у даному випадку інтереси держави потребують захисту і прокурор довів суду наявність у прокурора підстав для цього.
У даному випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства.
Згідно із висновком Верховного Суду України, викладеному у постанові від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
Для такого витребування необхідним є доведення факту вибуття майна із володіння власника поза його волею, оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16.
Щодо спливу строку позовної давності.
Згідно з частиною першою статті 60 Закону України “Про місцеве самоврядування” визнання спадщини відумерлою відноситься за законом до підстав виникнення права комунальної власності, а отже, є способом розширення матеріальної бази місцевого самоврядування відповідного рівня.
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи.
Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановлено статтею 1270 цього кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до частини другої статті 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Згідно з частиною третьою статті 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Частиною четвертою статті 1277 ЦК України встановлено, що особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації зі Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до статті 1277 ЦК України територіальна громада зобов`язана подати заяву до суду про визнання спадщини відумерлою, тобто вжити всіх дій для набуття права власності на таке майно. У відносинах спадкування особа має варіантність поведінки – прийняти спадщину або відмовитися від її прийняття.
Прийняття спадщини – це право спадкоємця, яке він реалізує на власний розсуд (стаття 1268 ЦК). Ніхто не може бути змушений до прийняття спадщини.
Законом регулюється особливий порядок набуття права власності на спадкове майно територіальною громадою на підставі рішення суду.
Передбачений спеціальний строк для звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою – один рік з часу відкриття спадщини та регламентована певна процедура, встановлена у ЦПК України. Причому заява до суду подається органом місцевого самоврядування не протягом строку, як це встановлено щодо прийняття спадщини у статті 1270 ЦК України, а після спливу строку.
Таким чином, строк для подання до суду заяви про відумерлість спадщини законом не визначений. Практично це означає, що територіальна громада може звернутися до суду із відповідною заявою і через кілька років після смерті спадкодавця. Основна вимога, що ставиться законом щодо строку – сплив одного року з часу відкриття спадщини.
Значення інституту відумерлої спадщини полягає в усуненні безхазяйності об`єктів спадкування, збереження їх в цивільному обороті, а також захисті інтересів територіальної громади.
Саття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (вказані висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №362/44/17, від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15, від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16).
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 також зазначено, що день вчинення правочину (укладання договору) може вважатися днем початку перебігу строку позовної давності лише для юридичної особи, яка є стороною правочину (договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.
При цьому, за змістом зазначеної норми (стаття 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.
Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Визначаючи початок перебігу позовної давності у даній справі, слід врахувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 12.07.2017 року у справі №369/6601/15, відповідно до якого положеннями частини другої стати 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.
Щодо втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, колегія суддів ураховує наступне.
Положеннями статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
Ураховуючи обставини зазначеної справи та наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, колегія суддів дійшла висновку, що визнання спірного майна відумерлою спадщиною та його перехід у власність територіальної громади, відповідає вимогам закону та здійснюється в інтересах суспільства, оскільки створює умови для реалізації повноважень та виконання завдань Дніпровською міською радою щодо передачі житла у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально вразливим категоріям мешканців територіальної громади, що не позбавляє право ОСОБА_1 отримати таке житло в передбаченому законом порядку.
Такий правовий висновок викладений Верховним Суду в постанові від 09.02.2022 року у справі №640/23065/14.
Про те, що втручання у права кінцевих набувачів в повній мірі відповідає критеріям законності та пропорційності в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено також в постановах Верхвного суду від 22.02.2023 у справі №206/5891/16, від 01.03.2023 у справі №199/2819/17, від 05.04.2023 у справі №199/8279/16.
Колегія суддів вважає, що з урахуванням обставин справи, в результаті задоволення позову прокурора, буде дотримана справедлива рівновага між загальним (суспільним) інтересом громади та інтересами ОСОБА_1 , яка може відновити свої права у тому числі у спосіб передбачений ст. 661 ЦК України, такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного суду викладеними у постанові від 22.02.2023 року у справі №199/7376/16.
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки вони є законними, обґрунтованими та доведеними, а доводи апеляційної скарги стосовно предмету спору не спростовують обгрунтованість вказаних вище висновків.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — задовольнити частково.
       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2021 року — скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Перша дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна, Служба у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про визнання спадщини відумерлою — задовольнити.
Визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою, та передати її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у сумі 2 643,00 грн. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                         В.С. Городнича

       Судді:                                                                          М.Ю. Петешенкова

Ж.І. Максюта