ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 191/4322/21
провадження № 51-1884км23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021041390000277, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. Звільнено від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки, якщо він протягом цього строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає ряд обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Прийнято рішення щодо розподілу процесуальних витрат та долі речових доказів.
ОСОБА_6 засуджено за те, що він 26 травня 2021 року о 13:10, керуючи технічно справним автомобілем марки «MERCEDES-BENZ» ML 55 AMG, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Ватутіна, м. Синельникове, Дніпропетровської області, зі сторони вул. Зої Космодем`янської в напрямку вул. Гагаріна проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, рухаючись в умовах достатньої видимості, наближаючись до перехрестя вул. Ватутіна та вул. Ярослава Мудрого, змінив напрямок руху вліво, де на смузі зустрічного руху допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , який перетинав проїзну частину справа на ліво по ходу руху автомобіля.
Порушення ОСОБА_6 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою (далі - ДТП), внаслідок якої ОСОБА_7 отримав сумісну тупу травму тіла, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2023 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і не застосовувати до нього додаткове покарання.
Аргументуючи свою позицію зазначає, що поза увагою судів залишилися його характеризуючі дані, обставини, що пом`якшують покарання, а також факт його залучення до волонтерської діяльності.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмовій заяві, поданій до Суду, потерпілий ОСОБА_7 підтримав вимоги касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 та просив не застосовувати до останнього додаткове покарання.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просила залишити без задоволення касаційну скаргу засудженого.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Як установлено п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України при вирішенні питання про наявність зазначеної у п. 3 частини 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 414 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості та кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі засудженого не оспорюються, а тому у касаційному порядку не перевіряються.
Що стосується доводів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість у частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки, то вони, на переконання Суду, є обґрунтованими з огляду на таке.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. 
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України надає суду можливість як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд («судова дискреція») залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків, тощо.
Дискреційні повноваження суду (його права і обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань, у встановлених законом випадках, повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. 
Наведених вимог закону місцевий та апеляційний суди не дотримались.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання та звільняючи його від відбування основного покарання з випробуванням, виходив із того, що: обвинувачений раніше не судимий; скоїв необережний тяжкий злочин; повністю визнав вину у скоєному; характеризується посередньо; є пенсіонером; одразу надав допомогу потерпілому, викликав швидку допомогу та повідомив на службу «102» про скоєне; після ДТП надавав матеріальну допомогу на лікування потерпілому, який не має претензій морального та матеріального характеру та просив вирішити питання щодо міри покарання на розсуд суду; поведінку потерпілого перед ДТП, який допустив неуважність, оскільки перетинав на велосипеді проїзну частину у ділянці дороги, де відсутній пішохідний перехід.
Обставиною, яка пом`якшує обвинуваченому покарання, судом визнано щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, у ході судового розгляду судом не встановлено.
При цьому, відповідно до вироку, місцевим судом не було встановлено достатніх підстав для можливості визнання обставинами, що пом`якшують обвинуваченому покарання, відшкодування шкоди та активне сприяння розкриттю злочину. Водночас, вказані обставини були покладені в основу судового рішення та враховані судом як дані про особу обвинуваченого.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання наближеного до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та звільнення його від відбування вказаного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Крім цього, під час вирішення питання щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 такої міри примусу. 
Такий висновок місцевий суд зробив, зваживши на те, що обвинувачений раніше вже притягався до адміністративної відповідальності за перевищення встановленого обмеження швидкості руху в населених пунктах і знову грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків у вигляді отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень.
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою обвинуваченого, апеляційний суд погодився із такими висновками місцевого суду та окрім наведених аргументів зазначив, що позиція потерпілого, який просив не застосовувати до ОСОБА_6 додаткового покарання, при вирішенні цього питання не є вирішальною і враховується в сукупності з іншими обставинами.
Однак, такі висновки колегія суддів касаційного суду не може визнати прийнятними, оскільки вони зроблені без дотримання принципу індивідуалізації покарання, без об`єктивного аналізу та урахування всіх обставин справи, характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Зокрема, поза увагою залишився той факт, що ОСОБА_6 з 2014 року та після повномасштабного вторгнення рф на територію України приймає безпосередню участь у волонтерських заходах, направлених на підтримку Збройних Сил України та сімей, які опинилися у складних життєвих обставинах через шкоду, завдану діями агресорами.
Суд звертає увагу, що в період воєнного стану та активних бойових дій на території країни слід більш виважено підходити до оцінки тих людей, які добровільно, безкорисливо, самовіддано займаються суспільно корисною діяльністю, допомагаючи як цивільному населенню, яке постраждало внаслідок збройної агресії ворога, так і воїнам ЗСУ, оскільки заслуги перед Батьківщиною набувають у такий момент підсиленого значення. 
Враховуючи наведене, готовність засудженого допомагати постраждалим громадянам та військовим у сукупності із його позитивною характеристикою, усіма даними про особу, посткримінальною поведінкою, яка полягала у наданні матеріальної допомоги потерпілому як безпосередньо після ДТП, так і в подальшому, є важливим факторами при вирішенні питання про доцільність застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання.
Що стосується висновків судів про доцільність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання з огляду на те, що він і раніше порушував ПДР України, а саме перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населених пунктах, то слід вказати наступне. На думку колегії суддів касаційного суду, таку обставину суди взяли до уваги у відриві від усієї сукупності інших фактичних даних, та не надали оцінку тому, що у даній ДТП засуджений не перевищував встановленого швидкісного режиму і під час свого руху намагався уникнути наїзду на потерпілого, який перетинав дорогу у недозволеному місці.
З огляду на викладене, Суд вважає висновки судів про необхідність застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами помилковим, оскільки це потягло призначення засудженому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, через суворість, тому на підставі ст. 438 КПК України, вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду слід змінити, пом`якшивши призначене покарання.
Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Касаційну скаргу засудженого задовольнити. 
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2023 року змінити, пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання, виключивши з вироку посилання на застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_8                                   ОСОБА_2                                ОСОБА_3